Gutten i den stripete pyjamasen.

John Boyne, Oversatt av Tore Aurstad.

N.W. Damm & Søn, Oslo 2006

xxx1 Fra omslaget

Det er vanskelig å gjengi handlingen i _Gutten i den stripete pyjamasen_. Vanligvis røper vi litt i baksideteksten om hva boka handler om. I dette tilfellet tror vi det vil ødelegge leseropplevelsen. Vi syns det er viktig at du begynner å lese uten at du vet hva det handler om.

Men stol på oss. hvis du begynner å lese denne boka, vil du bli med på en reise sammen med en gutt som heter Bruno. Og før eller senere vil du ankomme et gjerde sammen med Bruno. Gjerder som dette finnes over hele verden. Vi håper du aldri vil møte et slikt gjerde.

John Boyne ble født i Dublin, Irland, i 1971. Han studerte engelsk litteratur ved Trinity College i Dublin. Da han var ferdig med å studere, begynte han å jobbe i bokhandel. Nå har han bestemt seg for å være forfatter på heltid. han har skrevet tre historiske romaner for voksne.

_Gutten i den stripete pyjamasen_ er hans første barnebok. John Boyne bor i Dublin.

xxx1 Kapittel 1-- Bruno gjør en oppdagelse

En ettermiddag Bruno kom hjem fra skolen, ble han forbauset over å oppdage Maria, familiens hushjelp -- som alltid gikk med bøyd hode og aldri løftet blikket opp fra teppet -- på rommet hans, i ferd med å dra alle tingene hans ut av skapet og pakke dem i fire store trekasser, selv de tingene han hadde gjemt helt innerst, de som tilhørte bare ham, og som ingen andre hadde noe med.

"Hva driver du med?" spurte han så høflig han klarte, for selv om han ikke likte å ta noen på fersk gjerning i å rote i sakene hans, hadde moren sagt at han skulle behandle Maria med respekt og ikke snakke til henne slik faren hans gjorde. "Ligg unna tingene mine."

Maria ristet på hodet og pekte mot trappen bak ham, der Brunos mor akkurat hadde kommet til syne. Hun var en høy kvinne med langt, rødt hår som var satt opp i et slags nett i nakken. Hun vred hendene nervøst, som om det var noe hun ikke hadde lyst til å måtte si, eller noe hun ikke hadde lyst til å måtte tro.

"Mor," sa Bruno og marsjerte mot henne. "Hva er det som skjer? Hvorfor roter Maria i sakene mine?"

"Hun pakker dem," forklarte moren.

"Pakker dem?" spurte han og tenkte gjennom det som hadde hendt de siste dagene for å huske om han hadde vært spesielt slem eller sagt noen ord han ikke hadde lov til å si høyt, og skulle sendes bort av den grunn. Men han kom ikke på noe. Faktisk hadde han oppført seg pent mot alle de siste dagene, og han kunne ikke huske å ha gjort det minste ugagn. "Hvorfor det?" spurte han. "Hva har jeg gjort?"

Mor hadde allerede gått inn på sitt eget soverom, men der var Lars, butleren, i ferd med å pakke sakene hennes også. Hun sukket og slo frustrert ut med armene før hun marsjerte tilbake til trappen, fulgt av Bruno, som ikke ville gi seg uten en forklaring.

"Mor," sa han. "Hva er det som foregår? Skal vi flytte?"

"Bli med meg ned," sa mor og førte an mot den store spisestuen der Røveren hadde vært på middag uken før. "Vi kan snakke der."

Bruno løp ned trappen og passerte henne, slik at han ventet i spisestuen da hun kom. Han betraktet henne en liten stund uten å si noe og tenkte for seg selv at hun ikke kunne ha sminket seg skikkelig den morgenen, for hun var mer rødøyd enn vanlig, slik øynene hans ble når han hadde gjort ugagn og fikk kjeft og begynte å gråte.

"Det er ingen grunn til å være engstelig, Bruno," sa mor og satte seg i stolen der den vakre, blonde kvinnen som hadde kommet sammen med Røveren til middag, hadde sittet og vinket til ham da far lukket dørene. "Jeg tror faktisk at det kommer til å bli litt av et eventyr."

"Hva da?" spurte han. "Skal jeg sendes bort?"

"Nei, ikke bare du," sa hun, og et øyeblikk så det ut som om hun var på nippet til å smile, men så ombestemte

hun seg. "Alle sammen. Faren din og jeg, Gretel og du. Alle fire."

Bruno tenkte seg om og rynket pannen. Det gjorde ikke så mye at Gretel ble sendt bort, for hun var Et håpløst tilfelle og lagde bare bråk. Men det var litt urettferdig at alle andre måtte bli med henne.

"Men hvor?" spurte han. "Hvor skal vi hen? Hvorfor kan vi ikke være her?"

"Din fars arbeid," forklarte mor. "Du vet hvor viktig det er, ikke sant?"

"Jo, så klart," sa Bruno og nikket, for det kom alltid mange gjester hjem til dem, menn i fantastiske uniformer, kvinner med skrivemaskiner som han måtte holde de skitne labbene sine unna, og de var alltid høflige mot far og sa at han var en mann å regne med, og at Røveren hadde store planer for ham.

"Noen ganger når en person er veldig viktig," fortsatte mor, "så må den som har ansatt ham, sende ham et annet sted fordi det er en spesiell oppgave som skal utføres der."

"Hva slags oppgave?" spurte Bruno, for hvis han var helt ærlig -- og det prøvde han alltid å være -- så visste han ikke helt hva far arbeidet med.

På skolen hadde de snakket om fedrene sine en dag, og Karl hadde sagt at faren hans var grønnsakhandler, og Bruno visste at det var sant, for Karls far drev en grønnsakbutikk i sentrum av byen. Og Daniel hadde sagt at faren hans var lærer, noe Bruno også visste at var sant, for han lærte de store guttene hvem de burde holde seg unna. Og Martin hadde sagt at faren hans var kokk, noe Bruno også visste var sant, fordi han noen ganger hentet Martin på skolen, og da hadde han alltid på seg hvit kittel og et rutet forkle, som om han kom rett fra kjøkkenet.

Men da de spurte Bruno om hva faren hans drev med, åpnet han munnen for å svare, men skjønte at han ikke visste det selv. Det eneste han kunne si, var at faren var en mann å regne med, og at Røveren hadde store planer for ham. Å, og at han hadde en flott uniform.

"Det er en svært viktig jobb," sa mor og nølte et øyeblikk. "En jobb som krever sin mann. Det forstår du vel, ikke sant?"

"Og vi må dra, alle sammen?" spurte Bruno.

"Selvfølgelig," sa mor. "Du vil vel ikke at far skal være ensom på den nye arbeidsplassen sin, vel?"

"Nei, jeg vil vel ikke det," sa Bruno.

"Far ville savnet oss veldig hvis vi ikke ble med ham," la hun til.

"Hvem ville han savnet mest?" spurte Bruno. "Meg eller Gretel?"

"Begge to like mye," sa mor, for hun mente at man ikke burde ha yndlingsbarn, noe Bruno respekterte ettersom han visste at han var yndlingsbarnet hennes uansett.

"Men hva med huset vårt?" spurte Bruno. "Hvem skal passe på det når vi er borte?"

Mor sukket og lot blikket gli gjennom rommet som om hun aldri ville få se det igjen. Det var et svært fint hus med til sammen fem etasjer, hvis man regnet med kjelleren hvor kokka lagde mat og Maria og Lars satt ved bordet og kranglet eller kalte hverandre ting man egentlig ikke har lov til å si. Og hvis man også tok med den lille toppetasjen med de skråstilte vinduene som ga utsyn over hele Berlin hvis Bruno sto på tåspissene og støttet seg til vindusposten.

"Vi må stenge huset foreløpig," sa mor. "Men vi kommer hit igjen en gang."

"Hva med kokka?" spurte Bruno. "Og Lars? Og Maria? Skal ikke de bo her?"

"De blir med oss," forklarte mor. "Nå holder det med spørsmål. Kanskje du bør gå ovenpå og hjelpe Maria med å pakke."

Bruno reiste seg, men gikk ingen steder. Han måtte få svar på enda noen spørsmål før han kunne gi slipp på saken.

"Hvor langt unna er det?" spurte han. "Den nye jobben, mener jeg. Er det mer enn én mil dit?"

"Oi da," sa mor og lo, men det var en underlig latter, for hun så ikke glad ut og snudde seg bort, som om hun ikke ville at Bruno skulle se ansiktet hennes. "Ja, Bruno," sa hun. "Det er mer enn én mil unna. Mye mer, faktisk."

Bruno sperret opp øynene og formet munnen til en O. Han kjente at armene strakte seg ut til siden, slik de gjorde når noe forbauset ham. "Du mener vel ikke at vi skal dra fra Berlin?" spurte han og gispet etter luft etter som ordene slapp ut.

"Jeg er redd for det," sa mor og nikket bedrøvet på hodet. "Din fars jobb er --"

"Men hva med skolen?" sa Bruno enda han visste at det ikke var pent å avbryte folk, men han mente at det kunne tilgis nå. "Og hva med Karl og Daniel og Martin? Hvordan kan de vite hvor jeg er når vi skal leke sammen?"

"Du får nok ikke se vennene dine på en stund," sa mor. "Men jeg er sikker på at du vil treffe dem igjen med tid og stunder. Og ikke avbryt moren din når hun snakker, er du snill," la hun til, for selv om dette var merkelige og ubehagelige nyheter, så var det ingen grunn til ikke å være så høflig som han var oppdratt til.

"Ikke se dem på en stund?" spurte han og stirret forbløffet på henne. "Ikke se dem på en stund?" gjentok han og spyttet ordene ut som om han hadde munnen full av kjeksbiter som han ikke hadde svelget ennå. "Ikke se Karl og Daniel og Martin?" fortsatte han med en stemme som nærmet seg roping, noe han ikke hadde lov til innendørs. "Men de tre er de beste vennene jeg har i hele verden!"

"Å, du kommer til å få nye venner," sa mor og viftet avfeiende med hånden, som om det var en lett sak å skaffe seg tre bestevenner.

"Men vi hadde planer," protesterte han.

"Planer?" spurte mor og hevet et øyenbryn. "Hva slags planer?"

"Jeg kan jo ikke sladre," sa Bruno, som ikke kunne avsløre nøyaktig hva planene var, men de involverte en god del ugagn, særlig om noen uker når skolen tok slutt for sommeren og de ikke trengte å bruke tiden sin til å legge planer, men til å sette dem ut i livet.

"Jeg er lei for det, Bruno," sa mor, "men planene deres må nok vente. Vi har ikke noe valg."

"Men mor!"

"Bruno, det holder," glefset hun og reiste seg for å vise at hun mente alvor. "Ærlig talt, senest i forrige uke klagde du over hvor mye ting hadde forandret seg her i det siste."

"Jeg liker ikke at vi må skru av lysene om natten," innrømte han.

"Alle må gjøre det," sa mor. "Det er av hensyn til vår egen sikkerhet. Og hvem vet, kanskje kommer vi et tryggere sted dit vi flytter. Nå må du gå opp og hjelpe Maria med å pakke tingene dine. Vi har ikke så god tid som jeg skulle ønske, på grunn av enkelte."

Bruno nikket og gikk bedrøvet av sted, vel vitende om at "enkelte" var et voksenord for "far" og et ord han selv ikke hadde lov til å bruke.

Han skrittet sakte opp trappen mens han holdt seg i rekkverket med den ene hånden og lurte på om det nye huset på det nye stedet ville ha et like fint rekkverk å skli på som dette. For rekkverket i dette huset strakte seg fra øverste etasje -- like utenfor det lille rommet hvor han, hvis han sto på tærne og holdt godt fast i vinduskarmen, kunne se tvers over Berlin -- til første etasje, rett ved de to enorme eikedørene. Og det var ingenting Bruno likte bedre enn å klyve opp på rekkverket i øverste etasje, skli gjennom huset og lage suselyder hele veien ned.

Fra øverste etasje og ned til nest øverste, der mors og fars rom lå, og det store badet, hvor han egentlig ikke hadde lov til å være.

Ned enda en etasje, der hans eget rom lå, og Gretels, og et mindre bad som han egentlig burde bruke oftere enn han gjorde.

Ned til første etasje, der man falt av rekkverket og måtte lande på føttene, ellers fikk man fem minuspoeng og måtte starte på nytt.

Rekkverket var det beste ved hele huset -- det og det at bestefar og bestemor bodde like i nærheten -- og da han kom til å tenke på det, lurte han på om de skulle være med til den nye jobben, og han antok at de skulle være med, for de kunne jo ikke dra fra dem. Ingen trengte Gretel noe særlig, for hun var Et håpløst tilfelle -- det ville vært mye greiere om hun ble igjen for å passe huset -- men bestefar og bestemor? Det var en helt annen sak.

Bruno gikk sakte opp trappen, men før han gikk inn på rommet sitt, kikket han ned mot første etasje og så mor gå inn på fars kontor, som var vendt mot spisestuen og hvor det var Adgang forbudt til Enhver tid Uten unntak, og han hørte henne snakke med høy stemme inntil far svarte med enda høyere stemme og dermed avsluttet samtalen. Så smalt kontordøren igjen, og Bruno kunne ikke høre noe lenger, så det var like greit å gå inn på rommet igjen og overta pakkingen for Maria, for ellers ville hun kanskje dra fram alle tingene hans uten å tenke seg om, selv de tingene han hadde gjemt innerst og som tilhørte bare ham og som ingen andre hadde noe med.

xxx1 Kapittel 2 -- Det nye huset

Da Bruno fikk se det nye huset for første gang, sperret han opp øynene og formet munnen til en O, og armene skjøt ut til siden igjen. Alt ved det virket helt motsatt av det gamle huset, og han kunne ikke fatte at de virkelig skulle bo der.

Huset i Berlin hadde ligget i en stille gate, sammen med en håndfull andre, like store hus, og det var alltid fint å se på dem, for de var nesten like deres eget hus, men ikke helt, og det bodde andre gutter i dem som han enten lekte med (hvis de var venner) eller holdt seg unna (hvis de betydde bråk). Men det nye huset sto helt for seg selv på et tomt, øde sted, og det fantes ingen andre hus i nærheten, noe som betydde at det ikke var noen andre familier i nærheten og dermed heller ingen gutter å leke med eller holde seg unna.

Huset i Berlin var digert, og selv om han hadde bodd der i ni år, fant han stadig uutforskede kriker og kroker. Det fantes også rom som han knapt hadde vært i -- for eksempel fars kontor hvor det var Adgang forbudt til Enhver tid Uten unntak. Det nye huset hadde bare tre etasjer. I den øverste lå alle de tre soverommene og bare ett bad; i første etasje lå kjøkkenet, en spisestue og et nytt kontor til far (som han antok hadde de samme restriksjonene som det forrige); og i kjelleren holdt tjenerne til.

I nærheten av det gamle huset i Berlin var det flere gater med store hus, og når man gikk mot sentrum av byen, traff man alltid folk som var ute og spaserte og småpratet, eller de hastet videre og sa at de ikke hadde tid til å stanse, ikke i dag, ikke når de hadde hundre og én ting å gjøre. Det var butikker der, med opplyste vinduer, og frukt- og grønnsakboder med kurver som bugnet av kål, gulrøtter, blomkål og mais. Enkelte var proppfulle av purre og sopp, andre av salat og grønne bønner, squash og pastinakk. Iblant pleide han å stå ved disse bodene, lukke øynene og puste inn duftene, kjenne at han ble ør av aromaene av sødme og liv. Men det fantes ingen gater rundt det nye huset, ingen ruslet omkring eller hastet av sted, og det var så avgjort ingen butikker eller grønnsakboder. Hvis han lukket øynene, kjentes alt rundt ham tomt og kaldt, som om han befant seg på verdens ensomste sted. Midt i ingensteds.

I Berlin hadde det stått bord på fortauene, og noen ganger når han gikk hjem fra skolen sammen med Karl, Daniel og Martin, satt menn og kvinner ved dem og drakk skummende drikker og lo høyt. De som satt ved bordene, måtte være veldig morsomme folk, tenkte han alltid, for det spilte ingen rolle hva de sa, noen lo alltid, uansett. Det var noe ved det nye huset som fikk Bruno til å tenke at ingen lo der, at det ikke fantes noe å le av, ingenting å glede seg over.

"Jeg synes at dette var en dårlig idé," sa Bruno noen timer etter at de hadde kommet, mens Maria var i ferd med å pakke ut koffertene i overetasjen. (Maria var ikke den eneste hushjelpen i det nye huset. Det var tre andre der, og de var ganske magre og hvisket bare seg i mellom. Det var en gammel mann der også, og han fikk beskjed om at jobben hans var å skrelle grønnsakene hver dag og varte opp familien ved middagsbordet. Han så veldig ulykkelig ut, men også litt sint.)

"Vi kan ikke tillate oss å tenke," sa mor mens hun åpnet en eske som inneholdt et sett med sekstifire glass som bestefar og bestemor hadde gitt henne da hun og far giftet seg. "Noen mennesker tar alle beslutningene for oss."

Bruno skjønte ikke hva hun mente med det, så han bare lot som om hun ikke hadde sagt det. "Jeg synes at dette var en dårlig idé," gjentok han. "Jeg synes at vi bare skal glemme det og dra hjem igjen. Vi kan ta det som en lærepenge," la han til, et uttrykk han nylig hadde lært og var fast bestemt på å bruke så ofte som mulig.

Mor smilte og satte glassene forsiktig fra seg på bordet. "Jeg har et nytt uttrykk til deg," sier hun. "Og det er at vi må gjøre det beste ut av det."

"Tja, jeg vet ikke helt, jeg," sa Bruno. "Jeg synes at du skal si til far at du har ombestemt deg, og hvis vi må bli her resten av dagen og spise middag her i kveld og overnatte her fordi vi er slitne, så er det greit, men vi bør nok stå tidlig opp i morgen hvis vi skal rekke hjem til Berlin før tetid."

Mor sukket. "Bruno, kan du ikke gå opp og hjelpe Maria med å pakke ut?" spurte hun.

"Men det er ikke noen vits i å pakke ut hvis vi skal --"

"Bruno, gjør som jeg sier!" glefset mor, for det var visst greit at hun avbrøt ham, men ikke omvendt. "Vi er her, vi er kommet for å bli, dette er hjemmet vårt i overskuelig framtid, og vi må bare gjøre det beste ut av det. Skjønner du?"

Han skjønte ikke hva "overskuelig framtid" betydde, og sa det til henne.

"Det betyr at det er her vi bor nå, Bruno," sa mor. "Ferdig med den saken."

Bruno kjente et smertestikk i magen og følte at noe vokste der inne, veltet fram fra dypt inne i ham og var i ferd med å tvinge ham til å rope eller skrike at alt sammen var galt og urettferdig og en stor tabbe som noen snart skulle få betale for, hvis han da ikke brast i gråt i stedet. Han skjønte ikke hvordan det hadde skjedd. Den ene dagen var han fornøyd. Han lekte hjemme, hadde tre bestevenner, skled på rekkverket, sto på tærne og så ut over Berlin, og den neste var han her, i dette kalde, stygge huset, sammen med tre hviskende hushjelper og en tjener som virket både ulykkelig og sint, og ingen så ut som om de noensinne ville bli glade igjen.

"Bruno, du skal gå opp og pakke ut, og du skal gjøre det nå," sa mor i en uvennlig tone, og han visste at hun mente alvor, så han snudde seg og gikk uten å si et ord. Han kjente tårene presse på bak øynene, men han var fast bestemt på ikke å slippe dem løs ennå.

Han trasket opp trappen og gikk sakte rundt i sirkel og håpte at han skulle få øye på en liten dør eller et skap som det var mulig å utforske, men det var ingenting å se. I etasjen hans var det kun fire dører, to på hver side, vendt mot hverandre. En dør til hans rom, en dør til Gretels rom, en dør til mor og fars rom og en dør til badet.

"Dette er ikke hjemmet mitt, og det kommer det aldri til å bli," hvisket han idet han gikk inn på rommet sitt og så at kassene med leker og bøker ikke engang var pakket opp ennå. Det var tydelig at Maria ikke visste å prioritere riktig.

"Mor sendte meg for å hjelpe deg," sa han stille, og Maria nikket og pekte mot en stor sekk som inneholdt alle sokkene, vestene og underbuksene hans.

"Hvis du sorterer klærne, kan du legge dem i den kommoden der borte," sa hun og pekte mot en stygg kommode som sto på den andre siden av rommet, ved siden av et speil som var dekket av et tykt støvlag.

Bruno sukket og åpnet sekken. Den var stappfull av undertøy, og det eneste han hadde lyst til, var å krype inn i den og håpe at når han krøp ut igjen, ville han våkne og være hjemme igjen.

"Hva synes du om alt dette, Maria?" spurte han etter en lang stillhet, for han hadde alltid likt Maria, og det kjentes som om hun tilhørte familien, enda faren sa at hun bare var hushjelp og en overbetalt sådan.

"Alt hva da?" spurte hun.

"Dette," sa han som om det var det mest åpenbare i hele verden. "Å dra til et sted som dette. Synes du ikke at vi har gjort en stor tabbe?"

"Det er ikke min oppgave å mene noe om det, unge herr Bruno," sa Maria. "Moren din har forklart at det skyldes arbeidet til faren din og --"

Bruno avbrøt henne. "Jeg er så lei av å høre om arbeidet til far. Vi hører aldri om annet. Fars jobb ditt og fars jobb datt. Hvis fars jobb gjør at vi må flytte fra huset og sklirekkverket og de tre beste vennene jeg har her i verden, så synes jeg at far kan ombestemme seg, ikke sant?"

Akkurat da hørte Bruno at det knirket i gangen utenfor, og han kikket opp og fikk se at døren til mor og fars rom ble åpnet på gløtt. Han stivnet, og et øyeblikk var han ute av stand til å røre seg. Mor var fremdeles nede, og det betydde at far var der inne, og at han kanskje hadde hørt det Bruno sa. Han så på døren, vågde knapt å puste og lurte på om far snart ville komme inn og ta ham med ned i første etasje for å ta en alvorsprat.

Døren gled videre opp, og Bruno rygget da en skikkelse kom til syne i døråpningen. Det var ikke far. Det var en mye yngre mann, og han var heller ikke så høy som far, men han var iført maken uniform, selv om det var færre utmerkelser på den. Han så svært alvorlig ut, og lua var trukket langt ned over ørene på ham. Rundt tinningene kunne Bruno se at han hadde veldig blondt hår, en nesten unaturlig nyanse av gult. Han bar på en eske, og han var på vei mot trappen, men stanset opp da han fikk øye på Bruno, som sto og så på ham. Han gransket gutten nøye, som om han aldri hadde sett et barn før og ikke visste hvordan man skulle oppføre seg overfor et, om han skulle spise det, overse det eller sparke det ned trappen. I stedet nikket han kort og fortsatte videre.

"Hvem var det?" spurte Bruno. Den unge mannen hadde sett så alvorlig og travel ut at Bruno mente at han måtte være en viktig person.

"En av din fars soldater, antar jeg," sa Maria, som hadde rettet ryggen da den unge mannen dukket opp, og holdt fram hendene som om hun ba. Hun hadde slått blikket ned, som om hun fryktet at hun ville bli forvandlet til stein hvis hun så ham inn i øynene. Først da han hadde gått sin vei, slappet hun av. "Vi blir nok kjent med dem etter hvert."

"Jeg likte ham ikke," sa Bruno. "Han virket altfor alvorlig."

"Faren din er også en veldig alvorlig person," sa Maria.

"Ja, men han er far," forklarte Bruno. "Fedre skal være alvorlige. Det spiller ingen rolle om de er grønnsakhandlere eller kokker eller kommandanter," sa han. Han ramset opp yrker som han visste at anstendige, respektable fedre hadde, og dessuten hadde han hørt titlene deres tusenvis av ganger. "Og jeg synes ikke at den mannen så ut som noen far. Men han var veldig alvorlig, det er helt sikkert."

"Vel, de har alvorlige jobber," sa Maria med et sukk. "Det synes de selv, i hvert fall. Men hvis jeg var deg, ville jeg holdt meg unna soldatene."

"Det er ikke stort annet å gjøre her," sa Bruno trist. "Jeg tror ikke engang at det kommer til å være noen andre å leke med her enn Gretel, og hvor morsomt er det, egentlig? Hun er Et håpløst tilfelle."

Han var på gråten igjen, men holdt tårene tilbake. Han ville ikke oppføre seg som et spedbarn i nærvær av Maria. Han så seg omkring i rommet uten å løfte hodet og forsøkte å se om det var noe spennende der inne. Det var ingenting. Det så i hvert fall ikke slik ut. Men så la han merke til noe. I hjørnet av rommet, på motsatt side av døren, var det et vindu i taket som også var festet til den øverste delen av veggen, litt som vinduet i øverste etasje i huset i Berlin, bare ikke så høyt oppe. Bruno betraktet det og tenkte at han kanskje kunne klare å se ut uten å måtte stå på tærne.

Han gikk sakte bort til det og håpte at han kanskje kunne klare å se helt til Berlin, til huset sitt og gatene rundt det og bordene der folk satt og drakk skummende drikker og fortalte morsomme historier. Han gikk sakte, for han ville ikke bli skuffet. Men rommet var lite, og selv om han gikk sakte, tok det ikke lang tid før han nådde bort til vinduet. Så presset han ansiktet mot ruten og så hva som var utenfor, og så sperret han øynene opp og formet munnen til en O. Hendene hans ble værende inntil kroppen, for det var noe ved det han så, som gjorde ham både kald og redd.

xxx1 Kapittel 3 -- Det håpløse tilfellet

Bruno mente at det ville vært mye lurere om de hadde latt Gretel være igjen i Berlin og passe huset, for den jenta var det alltid bråk med. Faktisk hadde Bruno ved flere anledninger hørt henne bli beskrevet som Trøbbel fra første stund.

Gretel var tre år eldre enn Bruno og hadde gjort det klart at når det gjaldt hvordan ting fungerte her i verden, og da særlig begivenheter i den verdenen som angikk de to, så var det hun som bestemte. Bruno likte ikke å innrømme at han var litt redd for henne, men hvis han var helt ærlig med seg selv noe han alltid forsøkte å være -- så måtte han tilstå at han var det.

Hun hadde noen stygge vaner, slik søstre gjerne har. For det første var hun altfor lenge på badet om morgenen, og hun brydde seg ikke det minste om at Bruno ble stående tissetrengt utenfor og trippe.

I hyllene på rommet sitt hadde hun plassert en stor samling med dukker som stirret på Bruno når han gikk inn i rommet, og som alltid fulgte med på ham, uansett hva han gjorde. Han var sikker på at hvis han dro på oppdagelsesferd på rommet hennes mens hun var ute, så ville de avlegge full rapport om alt han hadde gjort. Hun hadde noen veldig kultne venner som syntes det var morsomt å gjøre narr av ham, noe han ikke ville ha gjort hvis han hadde vært tre år eldre enn hun var. Alle Gretels kultne venner likte å plage ham, og de sa alltid stygge ting til ham når mor eller Maria ikke var i nærheten.

"Bruno er ikke ni, han er bare seks," sang et av uhyrene om og om igjen mens hun danset rundt og stakk ham i ribbeina med en finger.

"Jeg er ikke seks, jeg er ni," protesterte han og prøvde å komme seg vekk.

"Så hvorfor er du så liten?" spurte uhyret. "Alle andre niåringer er større enn deg."

Det var sant, og det var et vanskelig problem for Bruno. Det var en kilde til konstant skuffelse for ham at han ikke var så høy som mange av de andre guttene i klassen. Faktisk rakk han bare til skuldrene på de fleste av dem. Når han gikk på gaten sammen med Karl, Daniel og Martin, hendte det at folk trodde at han var lillebroren til en av dem, enda han i virkeligheten var nest eldst.

"Du kan ikke være eldre enn seks," insisterte uhyret, og Bruno løp sin vei og gjorde strekkøvelsene sine og håpte at han en morgen ville våkne og oppdage at han hadde vokst en halvmeter eller så.

Så en bra ting med ikke å være i Berlin lenger, var at ingen av Gretels kultne venner kunne plage ham her. Hvis han ble tvunget til å være i det nye huset en stund, kanskje så lenge som en måned, så ville han kanskje vokse til de skulle hjem igjen, og så ville de ikke være slemme mot ham lenger. Det var noe å ha i tankene hvis han ville gjøre som mor sa, og gjøre det beste ut av situasjonen.

Han løp inn på Gretels rom uten å banke på og oppdaget at hun var i ferd med å utplassere dukkene på de forskjellige hyllene i rommet.

"Hva gjør du her?" ropte hun og bråsnudde. "Vet du ikke at man skal banke på før man går inn i rommet til en frøken?"

"Du tok vel ikke med deg _alle_ dukkene dine?" spurte Bruno, som hadde fått for vane å overhøre de fleste av søsterens spørsmål og heller stille sine egne.

"Selvfølgelig gjorde jeg det," svarte hun. "Du trodde vel ikke at jeg ville la dem være igjen hjemme? Det kan ta mange uker før vi kommer hjem igjen."

"Uker?" sa Bruno skuffet, men innerst inne var han fornøyd, for han hadde begynt å venne seg til tanken på at de skulle bo her i månedsvis. "Tror du det?"

"Jeg spurte far, og han sa at vi skulle være her i overskuelig framtid."

"Hva er egentlig overskuelig framtid?" spurte Bruno og satte seg på sengekanten.

"Det betyr noen uker," sa Gretel og nikket megetsigende. "Kanskje så mange som tre."

"Det er greit," sa Bruno. "Så lenge det bare er i overskuelig framtid og ikke en hel måned. Jeg liker meg ikke her i det hele tatt."

Gretel så på lillebroren sin og var for en gangs skyld enig med ham. "Jeg skjønner hva du mener," sa hun. "Det er ikke akkurat hyggelig."

"Det er fælt," sa Bruno.

"Vel, jo," sa Gretel. Hun var enig i det. "Det er fælt akkurat nå. Men så snart vi får litt skikk på dette huset, så blir det kanskje ikke så ille. Jeg hørte far si at de tidligere beboerne i Alt-Trist mistet jobben fort og rakk ikke å gjøre i stand huset til oss."

"Alt-Trist?" spurte Bruno. "Hva er en Alt-Trist?"

"Det er ikke _en_ Alt-Trist, Bruno," sa Gretel med et sukk. "Det er bare Alt-Trist."

"Så hva er Alt-Trist, da?" gjentok han. "Er Alt-Trist her?"

"Det er det huset heter," forklarte Gretel. "Alt-Trist."

Bruno grunnet på det. Han hadde ikke sett noe skilt på veggen som fortalte at det var det det het, og han hadde heller ikke sett noe skilt på inngangsdøren. Huset i Berlin hadde ikke hatt noe navn. Det ble bare kalt nr. 4.

"Men hva betyr det?" spurte han sint. "At huset heter Alt-Trist?"

"På grunn av ham som bodde her før oss, antar jeg," sa Gretel. "Det må bety at han ikke gjorde noen særlig god jobb, og da sa en eller annen: Alt er trist med ham. La oss skaffe en person som kan gjøre jobben skikkelig."

"Du mener far."

"Selvfølgelig," sa Gretel, som alltid snakket om far som om han aldri gjorde noe galt og aldri ble sint og alltid kom inn og kysset henne på kinnet før hun sovnet, og hvis Bruno skulle være ærlig og ikke bare lei seg, måtte han innrømme at far gjorde det for ham også.

"Så vi er her i Alt-Trist fordi noen sa at alt var trist med de menneskene som bodde her før oss?"

"Akkurat, Bruno," sa Gretel. "Ned av sengeteppet mitt. Du krøller det til."

Bruno hoppet ned fra sengen og landet på teppet med et dunk. Han likte ikke den lyden. Den var svært hul, og han fant straks ut at han ikke ville hoppe så mye i dette huset, for da ville det kanskje rase sammen rundt ørene på dem.

"Jeg liker meg ikke her," sa Bruno for hundrede gang.

"Jeg vet det," sa Gretel. "Men det er ikke stort vi kan gjøre med det, er det vel?"

"Jeg savner Karl og Daniel og Martin," sa Bruno.

"Og jeg savner Hilda og Isobel og Louise," sa Gretel, og Bruno forsøkte å huske hvem av de tre som var uhyret.

"Jeg synes ikke at de andre barna ser noe snille ut," sa Bruno, og Gretel, som var i ferd med å sette på plass enda en av de skremmende dukkene, stanset opp og snudde seg mot ham.

"Hva sa du?" spurte hun.

"Jeg sa at jeg ikke synes at de andre barna ser noe snille ut," gjentok han.

"De andre barna?" Gretel lød forvirret. "Hvilke andre barn? Jeg har ikke sett noen andre barn."

Bruno så seg rundt i rommet. Det var et vindu her, men Gretels rom lå på den andre siden av gangen, vendt mot hans, så hun hadde utsikt i en helt annen retning. Så henslengt han klarte, ruslet han mot det. Han stakk hendene i lommene på kortbuksa og prøvde å plystre en sang uten å ofre søsteren et blikk.

"Bruno?" spurte Gretel. "Hva i all verden driver du med? Er du blitt sprø?"

Han fortsatte å rusle, og han fortsatte å plystre, og han så ikke på henne før han kom fram til vinduet, som heldigvis satt lavt nok på veggen til at han kunne se ut. Han kikket ut og så bilen de hadde kommet i, i tillegg til tre eller fire andre som tilhørte soldatene som arbeidet for far. Noen av dem sto rundt bilene og røykte og lo mens de skottet nervøst på huset. Bortenfor så han innkjørselen og bortenfor der igjen en skog som så ut til å egne seg for oppdagelsesferder.

"Bruno, kan du vennligst forklare hva du mente med det du sa?" spurte Gretel.

"Det er en skog der borte," sa Bruno og overhørte henne.

"Bruno!" glefset Gretel og marsjerte så fort mot ham at han skyndte seg bort fra vinduet og rygget mot veggen.

"Hva er det?" spurte han og forsøkte å late som om han ikke skjønte hva hun snakket om.

"De andre barna," sa Gretel. "Du sa at de ikke så snille ut."

"De gjorde ikke det," sa Bruno, selv om han ikke likte å dømme dem før han hadde truffet dem, slik mor hadde sagt gang på gang at han ikke skulle.

"Men _hvilke_ andre barn?" spurte Gretel. "Hvem er de?"

Bruno smilte, gikk mot døren og ga tegn om at Gretel skulle følge etter. Hun sukket tungt, men ble med ham. Hun stanset for å legge en dukke på sengen, men ombestemte seg. Hun plukket den opp og holdt den tett mot brystet mens hun gikk inn i brorens rom, der hun nesten ble veltet overende av Maria, som kom stormende ut med noe som liknet en død mus i hånden.

"De er der ute," sa Bruno, som hadde gått bort til vinduet igjen og sto og kikket ut. Han snudde seg ikke for å se om Gretel var i rommet; han var altfor opptatt med å se på barna. En liten stund glemte han rett og slett at hun var der.

Gretel var fremdeles et par meter unna og prøvde desperat å se ut, hun også, men noe ved måten han snakket på, og noe ved måten han stirret på, gjorde henne urolig. Bruno hadde aldri tidligere klart å narre henne, og hun var ganske sikker på at han ikke forsøkte å narre henne nå, men det var noe ved måten han sto der på, som fikk henne til å tvile på om hun i det hele tatt hadde lyst til å se disse barna. Hun svelget nervøst og ba en stille bønn om at de skulle dra tilbake til Berlin i overskuelig framtid, og ikke om en måned, som Bruno hadde foreslått.

"Vel?" sa han og snudde seg og fikk se søsteren i døråpningen. Hun holdt dukken tett inntil kroppen; de gylne museflettene hvilte på hver skulder og var bare til å dra i. "Vil du se dem?"

"Så klart," svarte hun og gikk nølende mot ham. "Så flytt deg da," sa hun og skubbet ham til side med albuen.

Det var en klar solskinnsdag den første ettermiddagen i Alt-Trist, og solen dukket fram bak en sky akkurat idet Gretel så ut gjennom vinduet. Men snart vente øynene hennes seg til lyset, og solen forsvant igjen, og hun fikk se akkurat hva det var Bruno hadde snakket om.

xxx1 Kapittel 4 -- Det de så gjennom vinduet

For det første var de ikke barn i det hele tatt. Ikke alle, i hvert fall. Det var små gutter og store gutter, fedre og bestefedre. Kanskje noen onkler også. Og slike folk som bor alene og kanskje ikke har noen slektninger i det hele tatt. Det var alle slags mennesker der.

"Hvem er de?" spurte Gretel, som gapte like høyt som broren hadde for vane. "Hva slags sted er dette?"

"Jeg vet ikke," sa Bruno. Han forsøkte å holde seg så nær sannheten som mulig. "Men det er ikke så fint her som hjemme, det er helt sikkert."

"Og hvor er alle jentene?" spurte hun. "Og mødrene? Og bestemødrene?"

"Kanskje de bor et annet sted," foreslo Bruno.

Gretel sa seg enig i det. Hun ville ikke glo, men det var vanskelig å la være å stirre på dem. Hittil hadde hun ikke sett annet enn den skogen hun hadde utsikt til fra sitt eget vindu, og den så litt mørk ut, men kunne være egnet for pikniker hvis det fantes lysninger der inne. Men fra denne siden av huset var utsikten en helt annen.

Det begynte ikke så verst. Rett under Brunos vindu lå det en hage. En ganske stor hage, full av blomster i velstelte bed som så ut som om de ble stelt godt av noen som visste at det var klokt å dyrke blomster på et sted som dette, omtrent som å sette et lite stearinlys i hjørnet av en diger borg på en tåkete slette en mørk vinterkveld.

Bortenfor blomstene var det en veldig fin platting med en trebenk hvor Gretel kunne sitte i solskinnet og lese. Øverst på benken var det festet en plakett, men på avstand kunne hun ikke lese hva som sto der. Benken sto vendt mot huset, noe som var ganske uvanlig, men helt forståelig i dette tilfellet.

Omtrent seks meter unna hagen og blomstene og benken med plakett på, forandret alt seg. Et enormt piggtrådgjerde løp langs husets langside, gjorde en sving og strakte seg langt av sted i begge retninger, lenger enn hun kunne se. Gjerdet var veldig høyt, til og med høyere enn huset deres, og med jevne mellomrom var det plassert digre trestolper -- de liknet telegrafstolper -- som støttet gjerdet. Øverst på gjerdet var enorme kveiler med piggtråd, og Gretel kjente en brå smerte innvendig da hun oppdaget de spisse taggene over hele tråden.

Det var ikke noe gress bak gjerdet. Faktisk var det ikke noe grønt så langt øyet kunne se. I stedet var bakken dekket av et mørkerødt, sandaktig stoff, og så vidt hun kunne se, var det ingenting annet enn lave skur og store, firkantete hus, og i det fjerne steg en røyksky mot himmelen. Hun åpnet munnen for å si noe, men da det gikk opp for henne at hun ikke klarte å finne de rette ordene, gjorde hun det eneste fornuftige, og lukket munnen igjen.

"Ser du?" sa Bruno fra hjørnet. Han var ganske fornøyd med seg selv, for hva det nå enn var som befant seg der ute -- og _hvem_ det nå enn var -- så var det han som hadde sett det først, og han kunne se på det når han ville, for det befant seg utenfor rommet hans, ikke utenfor hennes, og derfor var det hans. Han var kongen over alt de så, og hun var bare undersåtten hans.

"Jeg fatter det ikke," sa Gretel. "Hvem kan finne på å bygge noe så stygt?"

"Det _er_ stygt her," istemte Bruno. "De skurene har bare én etasje. Se så lave de er."

"Det må være moderne hus," sa Gretel. "Far tåler ikke moderne ting."

"Da kommer han ikke til å like dem noe særlig," sa Bruno.

"Nei," svarte Gretel. Hun sto urørlig lenge og stirret på dem. Hun var tolv år gammel og ble regnet som en av de klokeste pikene i klassen sin, så hun presset leppene sammen, knep øynene igjen og tvang hjernen til å begripe hva hun så. Til slutt fant hun en forklaring.

"Dette må være landsbygda," sa Gretel og snudde seg triumferende mot broren.

"Landsbygda?"

"Ja, det er den eneste forklaringen. Skjønner du ikke? Da vi var hjemme i Berlin, var vi i byen. Det er derfor det er så mange mennesker og hus og fulle skoler der, og derfor man ikke kan ta seg gjennom sentrum en lørdagsettermiddag uten å bli knuffet fra side til side."

"Ja ..." sa Bruno og nikket og forsøkte å følge med.

"Men i geografitimen lærte vi at på landsbygda, der alle bøndene og dyrene bor, og hvor de dyrker all maten, så er det store områder som dette hvor folk bor og arbeider og sender all maten til oss." Hun så ut av vinduet igjen, mot det store området utenfor og landskapet mellom skurene. "Det må være forklaringen. Dette er landsbygda. Kanskje dette er landstedet vårt," la hun håpefullt til.

Bruno tenkte seg om og ristet på hodet. "Jeg tror ikke det," sa han med stor overbevisning.

"Du er _ni_," protesterte Gretel. "Hvordan kan du vite noe? Når du blir så gammel som jeg er, kommer du til å skjønne mer."

"Kanskje det," sa Bruno. Han visste at han var yngre, men var ikke enig i at det innebar at han nødvendigvis tok feil. "Men hvis dette er landsbygda, slik som du sier, hvor er alle dyrene?"

Gretel åpnet munnen for å svare, men klarte ikke å komme på noe, så hun kikket ut av vinduet igjen og speidet etter dem, men de var ikke å se noe sted.

"Det burde har vært kyr og griser og sauer og hester her," sa Bruno. "Hvis det var en gård, mener jeg. For ikke å snakke om kyllinger og ender."

"Og det er det ikke," innrømte Gretel stille.

"Og hvis de dyrker mat her, som du sa," fortsatte Bruno og storkoste seg, "så tror jeg bakken ville ha sett annerledes ut, ikke sant? Jeg tror ikke man kan dyrke noe i all den leira."

Gretel så ut igjen og nikket, for hun var ikke så dum at hun insisterte på at hun hadde rett, så lenge det var åpenbart at hun tok feil.

"Kanskje det ikke er en gård likevel," sa hun.

"Det er ikke det," istemte Bruno.

"Og det betyr at dette kanskje ikke er landsbygda," fortsatte hun.

"Nei, jeg tror ikke at det er det," svarte han.

"Og det betyr at dette sannsynligvis ikke er landstedet vårt heller," konkluderte hun.

"Nei, jeg tror ikke det," sa Bruno.

Han satte seg på sengen, og et øyeblikk ønsket han at Gretel ville sette seg ved siden av ham, legge armen rundt ham og si at alt kom til å gå bra, og at de snart ville finne seg til rette her og aldri mer ønske seg hjem til Berlin. Men hun stirret bare ut av vinduet, og nå så hun ikke på blomstene eller plattingen eller benken med plaketten på eller det høye gjerdet eller trestolpene eller piggtrådsirklene eller den harde bakken mellom dem og skurene og de små bygningene og røyksøylene. I stedet så hun på menneskene.

"Hvem er de, alle sammen?" spurte hun med dempet stemme, nesten som om hun ikke snakket til Bruno, men lette etter et svar et annet sted. "Og hva gjør de her?"

Bruno reiste seg, og for første gang sto de der sammen, skulder mot skulder, og betraktet det som skjedde mindre enn femten meter fra det nye hjemmet deres.

Overalt hvor de så, var det mennesker: høye, korte, gamle, unge, som gikk omkring. Enkelte sto helt urørlige i grupper, med hendene på hoftene og prøvde å holde hodet høyt da en soldat marsjerte foran dem. Munnen hans åpnet og lukket seg som om han brølte noe til dem. Noen dannet en slags lenkegjeng som skjøv trillebårer fra den ene enden av leiren til den andre. De kom fra et sted utenfor synsfeltet og rullet trillebårene sine bort til et skur, der de forsvant ut av syne igjen. Noen få sto tause i grupper ved siden av skurene og stirret på bakken som om de lekte en lek hvor det var om å gjøre ikke å bli lagt merke til. Andre gikk med krykker. Mange hadde bandasjer rundt hodet. Noen bar spader og ble ført av en gruppe soldater til et sted hvor de ikke lenger kunne ses.

Til sammen kunne Bruno og Gretel se hundrevis av mennesker, men det var så mange skur foran dem, og leiren strakte seg lenger enn de kunne se, så det måtte være tusenvis av mennesker der inne.

"Og alle sammen bor så nær oss," sa Gretel og rynket pannen. "I Berlin, i den rolige gaten vår, var det bare seks hus. Her er det så mange. Hvorfor ville far arbeide på et så stygt sted med så mange naboer? Jeg skjønner ingenting."

"Se der borte," sa Bruno, og Gretel så i den retningen han pekte, og fikk øye på en gruppe barn som kom ut av et skur i det fjerne, og de sto tett sammen mens en gruppe soldater ropte til dem. Jo mer de ble ropt til, desto tettere presset de seg sammen, men en av soldatene marsjerte fram, og da vek de til side og gjorde det han ville at de skulle, som var å stå på rekke og rad. Da de gjorde det, begynte soldatene å le og klappe i hendene.

"Det må være en slags øvelse," foreslo Gretel og overså det faktum at enkelte av barna, selv noen av de eldre, selv de som var like store som henne, så ut som om de gråt.

"Jeg sa jo at det var barn der," sa Bruno.

"Ikke av den sorten som _jeg_ vil leke med," sa Gretel med bestemt tonefall. "De ser skitne ut. Hilde og Isobel og Louise bader hver morgen, og det samme gjør jeg. Disse ungene ser ut som om de aldri har badet i hele sitt liv."

"Det ser veldig skittent ut der borte," sa Bruno. "Kanskje de ikke har bad der?"

"Ikke vær dum," sa Gretel, selv om hun gang på gang hadde fått beskjed om at hun ikke skulle kalle broren dum. "Hva slags folk er det som ikke har bad?"

"Jeg vet ikke," sa Bruno. "Folk som ikke har varmt vann?"

Gretel stirret ut i noen sekunder, og så grøsset hun og snudde seg bort. "Jeg går på rommet mitt for å sette på plass dukkene mine igjen," sa hun. "Dessuten er utsikten finere der."

Med den bemerkningen gikk hun over gangen, inn på rommet sitt og lukket døren etter seg, men hun fortsatte ikke å sette på plass dukkene med en gang. I stedet satte hun seg på sengen, og mange tanker svirret omkring i hodet hennes.

En siste tanke slo ned i broren hennes mens han betraktet alle menneskene i det fjerne som drev med sitt, og det var at alle sammen -- småguttene, de store guttene, fedrene, bestefedrene, onklene, menneskene som bodde alene og ikke lot til å ha noen slektninger -- var kledd i like klær: grå, stripete pyjamas og grå, stripete lue på hodet.

"Så rart," mumlet han før han snudde seg bort.

xxx1 Kapittel 5 -- Adgang forbudt til Enhver tid Uten unntak

Det var bare én ting å gjøre, og det var å snakke med far.

Far hadde ikke reist med dem i bilen fra Berlin den morgenen. I stedet hadde han dratt noen dager i forveien, samme kveld som Bruno hadde kommet hjem og funnet Maria i ferd med å rote i tingene hans, selv de tingene han hadde gjemt innerst i skapet og som tilhørte ham og som ingen andre hadde noe med. I mellomtiden hadde mor, Gretel, Maria, kokka, Lars og Bruno tilbrakt mesteparten av tiden med å pakke eiendelene sine i kasser og laste dem på en stor lastebil som skulle frakte dem til det nye hjemmet deres i Alt-Trist.

Det var først i morges, da huset var tomt og slett ikke liknet noe ordentlig hjem lenger, at de siste tingene deres ble lagt i kofferter, og en offisiell bil med røde og svarte flagg stanset utenfor døren for kjøre dem av sted.

Mor, Maria og Bruno var de siste som forlot huset, og Bruno mente at mor ikke hadde visst at hushjelpen fremdeles sto der, for da de tok en siste titt på den enorme entreen hvor de hadde tilbrakt så mange glade stunder, hvor juletreet sto i desember, hvor man satte fra seg våte paraplyer i vintermånedene, hvor det var meningen at Bruno skulle sette fra seg de sølete skoene sine, noe han aldri gjorde, ristet mor på hodet og sa noe veldig rart.

"Vi skulle ikke ha latt Røveren komme på middag," sa hun. "Enkelte mennesker og deres iver etter å komme seg fram her i livet."

Så snudde hun seg, og Bruno så at hun hadde tårer i øynene, men hun skvatt da hun la merke til at Maria sto der og betraktet henne.

"Maria," sa hun med forskremt tonefall. "Jeg trodde du var i bilen."

"Jeg var akkurat på vei ut, frue," sa Maria.

"Jeg mente ikke --" begynte mor før hun ristet på hodet og forsøkte igjen. "Jeg mente ikke å antyde at --"

"Jeg var akkurat på vei ut, frue," gjentok Maria, som ikke kunne ha kjent til regelen om ikke å avbryte mor, og så gikk hun fort ut døren og løp bort til bilen.

Mor rynket pannen, men så trakk hun på skuldrene, som om det ikke spilte noen rolle uansett. "Kom igjen, Bruno," sa hun, tok hånden hans og låste døren etter dem. "La oss bare håpe at vi kommer hit igjen en dag når alt dette er over."

Den offisielle bilen med flaggene på panseret hadde kjørt dem til jernbanestasjonen, der to spor var atskilt av en bred perrong. På hver side sto et tog og ventet på at passasjerene skulle stige om bord. Siden det var så mange soldater som marsjerte omkring på den andre siden, og ikke minst fordi signalmannens skur sto mellom sporene, fikk Bruno bare noen korte glimt av menneskemengden, for han og familien gikk på et veldig bekvemt tog med veldig få passasjerer og massevis av tomme seter og frisk luft da vinduene ble åpnet. Hvis togene skulle i hver sin retning, tenkte han, ville det ikke vært så merkelig, men de skulle ikke det. Begge togene skulle østover. Et øyeblikk vurderte han å løpe over perrongen og fortelle menneskene om alle de ledige plassene i vognen hans, men han kom fram til at han skulle la være, for noe sa ham at hvis ikke det ville gjøre mor sint, så ville det gjøre Gretel rasende, og det var enda verre.

Siden de kom til Alt-Trist og det nye huset, hadde Bruno ennå ikke sett faren sin. Han trodde at han kanskje var på soverommet tidligere, da døren hadde glidd opp, men det hadde vist seg å være den uvennlige, unge soldaten som hadde betraktet Bruno uten varme i blikket. Bruno hadde ikke hørt fars buldrende stemme noe sted, og han hadde ikke hørt ham trampe rundt på tregulvet nede. Men det var mange som kom og gikk, og mens han grublet over hva han skulle gjøre, hørte han et forferdelig leven fra etasjen under og gikk ut i gangen for å titte over rekkverket.

Nede i første etasje var døren til fars kontor åpen, og en gruppe på fem menn sto utenfor og lo og håndhilste. Far sto i midten, og han så veldig elegant ut i den nypressete uniformen sin. Det tykke, mørke håret var lakket og gredd bakover, og da Bruno så ham ovenfra, følte han både redsel og ærefrykt. Han likte ikke oppsynet på de andre mennene. De var ikke på langt nær så kjekke som far. Og uniformene deres var heller ikke nypressete. Stemmene deres var ikke like buldrende, og støvlene ikke like blankpussete. Alle holdt lua under armen og lot til å kjempe om fars oppmerksomhet. Bruno forsto bare noen få av de setningene som drev opp til ham.

"... tabbet seg ut fra første stund. Det gikk så langt at Røveren ikke hadde annet valg enn å ..." sa én.

"... disiplin!" sa en annen. "Og effektivitet. Vi har manglet effektivitet siden begynnelsen av '42, og uten det ..."

"... det er helt åpenbart, helt åpenbart hva tallene forteller oss. Det er åpenbart, kommandant ..." sa den tredje.

"... og hvis vi bygger én til," sa den siste, "tenk hva vi kan oppnå da ... bare tenk på det!"

Far strakte hånden i været, noe som straks førte til at de andre mennene tidde. Det var som om han dirigerte et mannskor.

"Mine herrer," sa han, og denne gangen fikk Bruno med seg hvert eneste ord, for det fantes ingen andre som kunne gjøre seg hørt i et rom slik far kunne. "Innspillene og oppmuntringen deres er høyt verdsatt. Og fortiden legger vi bak oss. Nå kan vi begynne på nytt, men la oss ta fatt på det i morgen. Nå må jeg hjelpe familien min med å komme i orden her, ellers blir det like vanskelig for meg her inne som for dem der ute. Forstår dere?"

Mennene brast i latter og tok fars hånd. På veien ut stilte de seg opp på rekke og rad som leketøysoldater, og armene deres skjøt ut i luften slik far hadde lært Bruno å hilse, med hånden utstrakt i en brå bevegelse fra brystet og opp i luften, samtidig som de sa fram de to ordene som Bruno var blitt lært å si hver gang noen sa dem til ham. Så dro de, og far vendte tilbake til kontoret sitt, hvor det var Adgang forbudt til Enhver tid Uten unntak.

Bruno gikk sakte ned trappen og nølte en liten stund utenfor døren. Det var dumt at far ikke hadde kommet og hilst på ham i løpet av den timen han hadde vært her, men han hadde fått høre mange ganger hvor travel far var, og at han ikke måtte bli forstyrret av tåpeligheter som å måtte hilse på Bruno i ett sett. Men soldatene hadde gått sin vei nå, og han tenkte at det måtte være greit om han banket på døren.

Hjemme i Berlin hadde Bruno bare vært inne på farens kontor noen få ganger, og det var vanligvis når han hadde vært rampete, og de måtte ha en alvorsprat. Regelen om farens kontor i Berlin var en av de viktigste reglene Bruno hadde lært, og han var klok nok til å forstå at den også gjaldt her i Alt-Trist. Men ettersom de ikke hadde sett hverandre på noen dager, tenkte han at det var greit at han banket på nå.

Så han dunket forsiktig på døren. To ganger, ganske stille.

Kanskje far ikke hørte ham, eller kanskje Bruno ikke banket hardt nok på, for ingen kom og åpnet døren, så Bruno banket igjen, hardere denne gangen. Da hørte han en buldrende stemme innenfor: "Kom inn!"

Bruno trykte ned dørhåndtaket, gikk inn og satte opp sitt vanlige uttrykk med oppsperrede øyne, munnen formet til en O og utstrakte armer. Resten av huset var kanskje litt mørkt og dystert og innbydde ikke til oppdagelsesferder, men det var noe annet med dette rommet. For det første var det høyt under taket der inne, og teppet var så mykt at Bruno trodde han skulle synke ned i det. Veggene var knapt synlige; i stedet var de dekket av mørke mahognihyller fulle av bøker, akkurat som i biblioteket hjemme i Berlin. På motsatt vegg var det noen digre vinduer som vendte ut mot hagen og hvor det var god plass til å sitte i vindusposten, og midt i alt dette, bak et massivt eikebord, satt far selv, som så opp fra papirene og smilte bredt da Bruno kom inn.

"Bruno," sa han og reiste seg og gikk rundt skrivebordet og ristet guttens hånd kraftig, for far var ikke av den sorten som klemte folk, i motsetning til mor og bestemor, som ga litt for mange klemmer og i tillegg overøste ham med kyss, noe han ikke kunne fordra. "Gutten min," la han til like etter.

"Hallo, far," sa Bruno stille, en smule overveldet av det praktfulle rommet.

"Bruno, jeg hadde tenkt å komme opp til deg om få minutter. Helt sant," sa far. "Jeg måtte bare gjøre ferdig et møte og skrive et brev. Kom du deg vel fram?"

"Ja, far," sa Bruno.

"Hjalp du moren og søsteren din med å låse av huset?"

"Ja, far," sa Bruno.

"I så fall er jeg stolt av deg," sa far anerkjennende. "Sett deg ned, gutt."

Han nikket mot en stor lenestol som sto vendt mot skrivebordet, og Bruno kløv opp i den, men føttene hans rakk ikke helt ned til gulvet. Far gikk tilbake til stolen bak skrivebordet og stirret på ham. Det gikk en liten stund uten at noen av dem sa noe, men til slutt brøt far stillheten.

"Så," spurte han. "Hva synes du?"

"Hva synes jeg?" spurte Bruno. "Hva synes jeg om hva da?"

"Om det nye hjemmet ditt. Liker du det?"

"Nei," sa Bruno fort, for han prøvde alltid å være ærlig og visste at om han hadde nølt et øyeblikk, så hadde han ikke vågd å si det han egentlig tenkte. "Jeg synes at vi skal dra hjem," la han modig til.

Fars smil bleknet en anelse, og han kastet et blikk ned på brevet sitt før han så opp igjen, som om han ville tenke seg grundig om før han svarte. "Vi er hjemme nå, Bruno," sa han til slutt med lav stemme. "Alt-Trist er det nye hjemmet vårt."

"Men når kan vi dra hjem til Berlin?" spurte Bruno. Hjertet hans sank da han hørte hva faren sa. "Det er mye finere der."

"Så, så," sa far. Sånt ville han ikke høre. "Ikke noe tull nå," sa han. "Et hjem er ikke en bygning eller en gate eller en by eller noe så kunstig som murstein og mørtel. Et hjem er der familien er, ikke sant?"

"Ja, men --"

"Og familien vår er her, Bruno. I Alt-Trist. _Ergo_ er dette hjemmet vårt."

Bruno skjønte ikke hva "ergo" betydde, men han trengte ikke å skjønne det, for han hadde et lurt svar rede. "Men bestefar og bestemor er i Berlin," sa han. "Og de er også familie. Så da kan ikke dette være hjemmet vårt."

Far tenkte seg om og nikket. Han ventet en lang stund før han svarte. "Ja, Bruno, det stemmer. Men du og jeg og mor og Gretel er de viktigste menneskene i vår familie, og det er her vi bor nå. I Alt-Trist. Ikke se så ulykkelig ut! (For Bruno så veldig misfornøyd ut.) Du har ikke engang gitt stedet en sjanse. Kanskje du kommer til å trives her."

Bruno ga seg ikke. "Jeg liker meg ikke her."

"Bruno ..." sa far med tretthet i stemmen.

"Karl er ikke her, og Daniel er ikke her, og Martin er ikke her, og det er ingen andre hus i nærheten og ingen fruktboder og gater og kafeer med bord utenfor, og det er ingen her som knuffer en fra side til side en lørdagsettermiddag."

"Bruno, noen ganger skjer det ting i livet som gjør at vi ikke har noe valg," sa far, og Bruno forsto at han begynte å bli trett av denne samtalen. "Og jeg er redd dette er en slik anledning. Dette er arbeidet mitt, og det er viktig arbeid. Viktig for landet. Viktig for Røveren. En dag kommer du til å forstå det."

"Jeg vil hjem," sa Bruno. Han kjente tårene presse på bak øynene, og mer enn noe annet ønsket han at far skulle innse hva for et forferdelig sted Alt-Trist var, og si seg enig i at det var på tide å dra.

"Du må skjønne at du bor _her_," sa han i stedet og skuffet Bruno. "I _overskuelig_ framtid."

Bruno lukket øynene et øyeblikk. Det var ikke ofte i løpet av livet han hadde vært så oppsatt på å få viljen sin, og han hadde aldri før gått til faren så fast bestemt på å overtale ham til å forandre mening. Tanken på å bli værende her, tanken på å bo på et så fælt sted uten noen å leke med, ble for mye for ham. Da han åpnet øynene, gikk far rundt skrivebordet og satte seg ved siden av ham i lenestolen. Bruno betraktet ham mens han åpnet et sigarettetui i sølv, banket en sigarett mot skrivebordet og tente den.

"Jeg husker da jeg var liten," sa far. "Det var enkelte ting jeg ikke hadde lyst til å gjøre, men da faren min sa at det var best for alle at jeg gjorde det likevel, trakk jeg bare pusten dypt og satte i gang."

"Hva slags ting?"

"Å, jeg vet ikke," sa far og trakk på skuldrene. "Litt av hvert. Jeg var bare et barn, og jeg visste ikke mitt eget beste. Iblant hendte det for eksempel at jeg ikke hadde lyst til å være inne og gjøre lekser. Jeg ville reke gatelangs, leke med vennene mine, akkurat som du gjør. Når jeg tenker tilbake på det, skjønner jeg hvor dum jeg var."

"Så du vet hvordan jeg har det?" sa Bruno forhåpningsfullt.

"Ja, men jeg vet også at min far, din bestefar, visste hva som var best for meg, og at det var best for meg å godta det. Tror du at jeg ville ha klart å komme meg fram her i livet hvis jeg ikke hadde forstått når jeg skulle protestere, og når jeg skulle holde munn og lyde ordre? Vel, Bruno? Tror du det?"

Bruno så seg omkring. Blikket hans falt på vinduet i hjørnet av rommet. Gjennom det kunne han se det dystre landskapet utenfor.

"Gjorde du noe galt?" spurte han etter en stund. "Noe som gjorde Røveren sint?"

"Jeg?" sa far og så forbløffet på ham. "Hva mener du?"

"Gjorde du noe galt på jobben? Jeg vet at alle sier at du er en viktig mann, og at Røveren har store planer for deg, men han ville vel ikke ha sendt deg til et sted som dette hvis ikke han ville straffe deg for noe."

Far lo, og Bruno ble enda mer fortvilt. Det var ingenting som gjorde ham sintere enn når voksne lo fordi han ikke forsto noe, særlig når han prøvde å finne svar ved å stille spørsmål.

"Du forstår ikke hvor betydningsfull denne stillingen er," sa far.

"Du kan vel ikke ha vært særlig flink til å gjøre jobben din når vi må flytte fra det fine huset og vennene våre og dra til et grusomt sted som dette. Jeg tror at du må ha gjort noe galt, og at du må gå og si unnskyld til Røveren, så får vi kanskje flytte hjem. Kanskje han tilgir deg hvis du viser at du mener alvor."

Ordene ramlet ut før han rakk å tenke om de var fornuftige eller ikke. Straks han hørte dem sveve i luften, virket de ikke som de rette ordene å si til far, men der var de, allerede uttalt, og det lot seg ikke gjøre å trekke dem tilbake. Bruno

svelget nervøst. Etter noen sekunders stillhet skottet han bort på faren, som betraktet ham med steinansikt. Bruno slikket seg på leppene og så bort. Han følte på seg at det ville være uklokt å møte fars blikk.

Etter noen tause og ubehagelige minutter reiste far seg sakte fra setet ved siden av ham, gikk bak skrivebordet igjen og la sigaretten fra seg i askebegeret.

"Jeg undres på om du er veldig modig," sa han stille etter en stund, som om han diskuterte med seg selv innvendig, "eller om du bare er respektløs. Kanskje det ikke er så ille."

"Jeg mente ikke --"

"Men du har å tie stille nå." Far hevet stemmen og avbrøt ham fordi ingen av de vanlige reglene i familien gjaldt for ham. "Jeg har tatt mye hensyn til deg, Bruno, for jeg vet at denne flyttingen er vanskelig. Og jeg har hørt på det du har å si, selv om du er uforskammet fordi du er så ung og uerfaren. Du er vel klar over at jeg ikke har reagert på noe av dette. Men nå må du simpelthen finne deg i at --"

"Jeg vil ikke finne meg i det!" ropte Bruno og blunket forbauset fordi han ikke hadde visst at han skulle rope det høyt. (Faktisk kom det som en fullstendig overraskelse på ham.) Han krøp sammen og gjorde seg klar til å løpe hvis det skulle bli nødvendig. Men det var visst ikke noe som tirret far i dag -- og hvis Bruno var ærlig, så måtte han innrømme at far sjelden lot seg tirre, men i stedet ble taus og fjern og fikk viljen sin til slutt -- og i stedet for å kjefte på ham eller jage ham omkring i huset, ristet han bare på hodet for å si at diskusjonen var over.

"Gå på rommet ditt, Bruno," sa han så dempet at Bruno skjønte at han mente alvor, så Bruno reiste seg og kjente tårer av fortvilelse presse på. Han gikk mot døren, men før han åpnet den, snudde han seg og stilte et siste spørsmål. "Far?" begynte han.

"Bruno, jeg akter ikke å --" begynte far irritert.

"Det er ikke det," sa Bruno fort. "Jeg har bare et spørsmål til."

Far sukket, men ga tegn om at han skulle snakke, så de kunne få avsluttet saken en gang for alle.

Bruno tenkte gjennom spørsmålet, forsøkte å formulere seg helt riktig denne gangen, i tilfelle det ville lyde frekt eller uforskammet. "Hvem er alle de menneskene utenfor?" sa han til slutt.

Far la hodet på skakke og virket litt forfjamset over spørsmålet. "Soldater, Bruno," sa han. "Og sekretærer. Arbeidere. Du har sett slike folk før, selvfølgelig."

"Nei, ikke dem," sa Bruno. "Dem jeg ser fra vinduet mitt. I skurene langt borte. Alle er helt likt kledd."

"Å, dem," sa far og nikket og smilte svakt. "De ... de er ikke mennesker i det hele tatt, Bruno," sa han.

Bruno rynket pannen. "Ikke?" spurte han, usikker på hva far mente. Hvis de ikke var mennesker, hva var de for noe da?

"Ikke slik jeg forstår ordet i hvert fall," fortsatte far. "Men du trenger ikke å bekymre deg for dem nå. De har ingenting med deg å gjøre. Du har absolutt ingenting til felles med dem. Bare finn deg til rette i det nye hjemmet ditt, og oppfør deg pent, det er alt jeg ber om. Godta situasjonen, så kommer alt til å bli mye bedre."

"Ja, far," sa Bruno, utilfreds med svaret.

Han åpnet døren, men far ropte at han skulle komme tilbake, reiste seg og hevet et øyebryn som om han hadde glemt noe. Bruno husket det samtidig som faren gjorde tegnet og sa fram uttrykket, og han gjorde nøyaktig som faren hadde gjort.

Han presset føttene sammen, førte den høyre armen i været, slo hælene sammen og sa med den dypeste, klareste stemmen han hadde -- så likt faren han klarte -- de ordene han sa hver gang han tok farvel med en soldat.

"_Heil Hitler_," sa han. Han trodde det betydde noe sånt som: "Vel, takk for nå, ha en fin ettermiddag."

xxx1 Kapittel 6 -- Den overbetalte hushjelpen

Noen dager senere lå Bruno på sengen sin og stirret i taket. Den hvite malingen var sprukket opp og flaket av på en veldig utiltalende måte, i motsetning til malingen hjemme i Berlin som aldri flaket av, og som fikk et nytt strøk hver sommer når moren tilkalte håndverkere. Denne ettermiddagen lå han og så på sprekkenes spindelvevmønster og knep øynene sammen og forsøkte å se hva som var under. Han forestilte seg at det bodde insekter mellom malingen og selve taket, og at de presset seg fram, lagde sprekker i malingen, åpnet den opp, forsøkte å lage et gap som var stort nok til at de kunne komme seg løs og lete etter et vindu å flykte ut gjennom. Ingen, tenkte Bruno, ikke engang insektene, _ønsket_ å bo i Alt-Trist.

"Det er så fælt her," sa han høyt, enda det ikke var noen der som kunne høre ham, men av en eller annen grunn følte han seg bedre når han sa det høyt. "Jeg hater dette huset, jeg hater rommet mitt, og jeg hater selv malingen her. Jeg hater alt sammen. Absolutt alt."

Idet han hadde sagt det, kom Maria, familiens hushjelp, inn med armene fulle av rene, tørre og nystrøkne klær. Hun nølte et øyeblikk da hun fikk øye på ham, men så bukket hun kort og gikk stille mot garderobeskapet.

"Hallo," sa Bruno. Selv om det å snakke med hushjelpen ikke var det samme som å snakke til en venn, så fantes det ingen andre der han kunne føre en samtale med, og dessuten var det bedre enn å snakke til seg selv. Gretel var ikke å se, og han hadde begynt å engste seg for at han skulle bli gal av kjedsomhet.

"Herr Bruno," sa Maria dempet mens hun sorterte vestene fra buksene og undertøyet og la klærne i forskjellige skuffer og på forskjellige hyller.

"Du er sikkert like misfornøyd med dette nye opplegget som jeg er," sa Bruno. Hun snudde seg og så på ham med et uttrykk som antydet at hun ikke forsto hva han mente. "Dette," forklarte han og satte seg opp og så seg rundt. "Alt her. Det er grusomt, ikke sant? Hater ikke du det også?"

Maria åpnet munnen for å svare, men så lukket hun den fort igjen. Det virket som om hun tenkte seg grundig om før hun snakket, valgte ordene med omhu, gjorde seg klar til å si dem, for så å ombestemme seg og legge dem bort helt og holdent. Bruno hadde kjent henne nesten hele livet -- hun hadde begynt hos dem da han var bare tre år gammel -- og de hadde som regel kommet godt overens, men hun hadde aldri tidligere vist noen tegn til at hun hadde noe liv. Hun gjorde bare jobben sin: pusset møbler, vasket klær, hjalp til med innkjøpene og matlagingen. Iblant fulgte hun ham til skolen og hentet ham igjen, men det hadde skjedd oftere da Bruno var åtte, for da han fylte ni, mente han at han var gammel nok til å gå alene.

"Liker du deg ikke her?" sa hun til slutt.

"Liker meg?" svarte Bruno med en kort latter. "Liker meg?" gjentok han, men høyere denne gangen. "Det er klart jeg ikke liker meg! Det er grusomt. Det er ingenting å gjøre her, ingen å snakke med, ingen å leke med. Du synes vel ikke at det var fint at vi flyttet hit?"

"Jeg likte hagen utenfor huset i Berlin veldig godt," sa Maria og svarte dermed på et helt annet spørsmål. "Noen ganger, på varme ettermiddager, likte jeg å sitte der i solskinnet og spise lunsj under eføybusken ved dammen. Blomstene var nydelige. Duftene. Biene som svermet rundt og ikke plagde en hvis man lot dem være i fred."

"Så da liker du deg ikke her?" spurte Bruno. "Synes du det er like ille som jeg gjør?"

Maria rynket pannen. "Det er ikke så viktig," sa hun.

"Hva er ikke så viktig?"

"Hva jeg mener."

"Det er klart det er viktig," sa Bruno irritert, som om hun var vrang med vilje. "Du tilhører jo familien, ikke sant?"

"Jeg vet ikke helt om faren din er enig med deg i det," sa Maria og kostet på seg et lite smil fordi hun var blitt rørt av det han sa.

"Tja, du ble ført hit mot din vilje, akkurat som jeg ble. Spør du meg, så sitter vi alle i samme båt. Og den lekker."

En kort stund syntes Bruno det virket som om Maria var på nippet til å si hva hun egentlig mente. Hun la fra seg resten av klærne på sengen og knyttet nevene som om hun var sint. Hun åpnet munnen, men stivnet et øyeblikk, som om hun var redd for hva hun ville si hvis hun først begynte å snakke.

"Vær så snill og si det, Maria," sa Bruno. "Hvis vi har det på samme måte, kan vi kanskje overtale far til å ta oss med hjem igjen."

Hun så vekk i noen tause sekunder, og så ristet hun bedrøvet på hodet og vendte seg mot ham igjen. "Faren din vet best," sa Maria. "Du må stole på det."

"Men jeg vet ikke om jeg gjør det," sa Bruno. "Jeg tror at han har gjort en alvorlig feil."

"I så fall er det en feil som vi alle må leve med."

"Når jeg gjør noe galt, blir jeg straffet," sa Bruno bestemt. Det irriterte ham at de reglene som gjaldt for barn, nesten aldri lot til å gjelde for voksne (enda det var de voksne som håndhevde dem). "Dumme far," hvisket han.

Maria sperret opp øynene og tok et skritt mot ham mens hun holdt seg forskrekket for munnen og så seg omkring for å forsikre seg om at ingen hadde hørt ham. "Du må ikke si den slags," sa hun. "Du må aldri snakke slik om faren din."

"Hvorfor ikke?" sa Bruno, selv om han skammet seg litt over det han hadde sagt. Men det siste han ville, var å stå stille og ta imot kjeft så lenge ingen brydde seg om hva han mente.

"Fordi faren din er et godt menneske," sa Maria. "Et veldig godt menneske. Han tar vare på oss alle."

"Du mener at han sleper oss hit, midt i ødemarken? Er det det som er å ta vare på oss?"

"Faren din har gjort mye," sa hun, "mye som du kan være stolt av. Tross alt, hvis det ikke var for faren din, hvor hadde jeg vært nå?"

"I Berlin, tenker jeg," sa Bruno. "I arbeid i et fint hus. Der du kunne ha spist lunsj under eføybusken og latt biene summe i fred."

"Du husker ikke da jeg begynte å arbeide for dere, gjør du vel?" spurte hun stille. Hun satte seg på sengekanten hans, noe hun aldri før hadde gjort. "Selvfølgelig ikke. Du var bare tre år. Faren din tok meg inn og hjalp meg da jeg trengte det som mest. Jeg fikk arbeid og tak over hodet. Mat. Du aner ikke hvordan det er å mangle mat. Du har aldri vært sulten, har du vel?"

Bruno rynket pannen. Han hadde lyst til å si at han var litt småsulten nå, men i stedet så han bort på Maria og skjønte for første gang at han aldri hadde tenkt på henne som et menneske med et liv og en historie som var bare hennes. Hun hadde jo tross alt aldri gjort noe annet (så vidt han visste) enn å være hushjelp hos dem. Han visste ikke engang om han hadde sett henne i noe annet enn uniform. Men hvis han tenkte seg om, slik han gjorde nå, måtte han innrømme at livet hennes måtte bestå av mer enn bare ham og familien hans. Hun måtte ha tanker i hodet, akkurat som han hadde. Hun måtte ha ting hun savnet, venner som hun ville se igjen, akkurat som han. Og hun måtte ha grått seg i søvn hver kveld siden hun kom hit, akkurat som gutter som var mindre voksne og modige enn han selv var. Hun var også ganske pen, tenkte han og følte seg litt rar innvendig.

"Moren min kjente faren din da han var like gammel som du er nå," sa Maria etter en liten pause. "Hun arbeidet for bestemoren din. Hun var påklederske for henne da hun turnerte i Tyskland som ung. Hun gjorde i stand klærne til konsertene hennes, vasket dem, strøk dem, reparerte dem. Storartede ballkjoler, alle sammen. Og sømmene, Bruno! Som kunstverk, hver og en av dem. Man finner ikke slike kjolemakere nå for tiden." Hun ristet på hodet og smilte mens Bruno lyttet tålmodig. "Hun sørget for at kjolene alltid lå klare når bestemoren din kom til garderoben før en forestilling. Og etter at bestemoren din pensjonerte seg, forble selvfølgelig moren min venn med henne og mottok en liten pensjon. Men det var tunge tider, og faren din tilbydde meg arbeid, det første arbeidet jeg fikk. Noen måneder senere ble moren min svært syk. Hun trengte pleie på sykehus, og faren din tok seg av alt sammen enda han ikke var forpliktet til det. Han betalte for det av sin egen lomme, for hun hadde vært en venn av moren hans. Og av samme grunn tok han meg inn i husholdningen. Og da mor døde, betalte han for begravelsen også. Så ikke kall faren din dum, Bruno. Ikke så jeg hører det. Jeg finner meg ikke i det."

Bruno bet seg i leppen. Han hadde håpt at Maria skulle ta hans parti i kampen for å komme seg vekk fra Alt-Trist, men nå skjønte han hvor lojaliteten hennes virkelig lå. Og han måtte innrømme at han ble ganske stolt av faren da han hørte den historien.

"Tja," sa han, ute av stand til å finne på noe klokt å si. "Det var jo snilt av ham."

"Ja," sa Maria, reiste seg og gikk bort til vinduet, det med utsikt til alle skurene og menneskene i det fjerne. "Han var veldig snill mot meg da," fortsatte hun stille mens hun kikket ut av vinduet og så menneskene og soldatene som drev med sitt langt unna. "Han har mye godhet i seg, det er helt sikkert, og det får meg til å lure ..." Hun stanset mens hun betraktet dem, og plutselig brast stemmen hennes, og det lød som om hun var på gråten.

"Lure på hva?" spurte Bruno.

"Lure på hva han ... hvordan han kan ..."

"Hvordan han kan _hva_?" ville Bruno vite.

Lyden av en dør som smalt igjen nede, ga gjenklang i huset. Det lød så høyt -- som et pistolskudd at Bruno skvatt, og Maria ga fra seg et lite rop. Bruno hørte skritt komme dundrende mot dem opp trappen, fortere og fortere, og han skyndte seg tilbake til sengen og satte seg med ryggen mot veggen, redd for hva som kom til å skje. Han holdt pusten og gjorde seg klar til å få kjeft, men det var bare Gretel, Det håpløse tilfellet. Hun stakk hodet inn i døråpningen og så ut til å bli overrasket over å finne broren i samtale med familiens hushjelp.

"Hva er det som skjer?" spurte Gretel.

"Ingenting," sa Bruno trassig. "Hva vil du? Kom deg ut."

"Kom deg ut selv," svarte hun, enda det var hans rom, og så snudde hun seg mot Maria og betraktet henne med smale øyne. "Kan du være så snill og gjøre i stand et bad til meg, Maria?" spurte hun.

"Hvorfor gjør du det ikke selv?" glefset Bruno.

"Fordi hun er hushjelp," sa Gretel og stirret på ham. "Det er derfor hun er her."

"Det er _ikke_ derfor hun er her," ropte Bruno. Han reiste seg og marsjerte bort til henne. "Hun er ikke her bare for å gjøre ting for oss hele tiden. Særlig ikke ting vi kan gjøre selv."

Gretel stirret på ham som om han var blitt gal. Deretter så hun på Maria, som ristet kjapt på hodet.

"Selvfølgelig, frøken Gretel," sa Maria. "Jeg skal bare rydde vekk din brors klær, så kommer jeg og hjelper deg."

"Ja, men skynd deg," sa Gretel frekt, for i motsetning til Bruno tenkte hun aldri over at Maria var et menneske med følelser, akkurat som hun selv. Så marsjerte hun tilbake til rommet sitt og lukket døren etter seg. Maria fulgte henne ikke med blikket, men kinnene hennes hadde fått en rosa lød.

"Jeg synes likevel han har gjort en stor tabbe," sa Bruno stille etter noen minutter. Han ville gjerne be om unnskyldning på søsterens vegne, men han visste ikke om det var riktig å gjøre det. Situasjoner som denne gjorde ham veldig ille til mote, for innerst inne visste han at det ikke var noen grunn til å være frekk, selv ikke hvis noen arbeidet for en. Det var tross alt noe som het manérer.

"Selv om du mener det, så må du ikke si det," sa Maria fort. Hun gikk mot ham og så ut som om hun helst ville riste vett i ham. "Lov meg at du ikke gjør det."

"Men hvorfor det?" spurte han og rynket pannen. "Jeg sier bare det jeg tenker. Jeg har vel lov til det?"

"Nei," sa hun. "Du har ikke det."

"Har jeg ikke lov til å si det jeg tenker?" gjentok han vantro.

"Nei," sa hun. Stemmen hennes var blitt skjærende nå som hun bønnfalt ham. "Bare ti stille om det, Bruno. Skjønner du ikke hvor store vanskeligheter du kan lage? For oss alle sammen?"

Bruno stirret på henne. Det var noe i øynene hennes, en slags desperat redsel som han ikke hadde sett før, og det uroet ham. "Vel," mumlet han. Han reiste seg og gikk mot døren, med ett ivrig etter å komme seg bort fra henne. "Jeg sa bare at jeg ikke likte meg her, ikke noe mer. Jeg ville bare prate litt mens du ryddet på plass klærne. Jeg har ikke tenkt å rømme eller noe. Men jeg synes ikke at noen kunne ha bebreidet meg for det i så fall."

"Og skremt vettet av moren og faren din?" spurte Maria. "Bruno, hvis du har det minste snev av fornuft, så tier du stille, konsentrerer deg om skolearbeidet og gjør som faren din sier. Vi må alle bidra med vårt inntil alt dette tar slutt. Det skal i hvert fall jeg gjøre. Hva annet kan vi gjøre? Det er ikke vår oppgave å endre på ting."

Plutselig, og tilsynelatende uten grunn, kjente Bruno en overveldende trang til å gråte. Det overrasket ham, og han blunket noen ganger så Maria ikke skulle se det. Men da blikkene deres møttes igjen, tenkte han at det måtte være noe rart i luften den dagen, for det så ut som om hun var på gråten, hun også. Han begynte i det hele tatt å føle seg veldig forlegen, så han snudde ryggen til henne og gikk mot døren.

"Hvor skal du?" spurte Maria.

"Ut," sa Bruno sint. "Men det har ikke du noe med."

Han hadde gått sakte, men da han kom ut av rommet, gikk han hurtig mot trappen, og så løp han fort ned trinnene. Han hadde en følelse av at hvis han ikke kom seg ut av huset snart, ville han besvime. I løpet av noen sekunder var han ute, og han løp fram og tilbake i innkjørselen, desperat etter å være i aktivitet, etter å gjøre noe som kunne slite ham ut. I det fjerne kunne han se porten som førte til veien som førte til jernbanestasjonen som førte til hjemmet hans, men tanken på å dra dit, tanken på å flykte og være helt alene, var enda verre enn tanken på å bli værende.

xxx1 Kapittel 7 -- Hvordan mor tok æren for noe hun ikke hadde gjort

Det hadde gått flere uker siden Bruno kom til Alt-Trist sammen med familien sin, og ettersom han ikke hadde noe håp om å få besøk av Karl eller Daniel eller Martin, fant han ut at han måtte finne en måte å underholde seg selv på, ellers ville han bli gal.

Bruno hadde bare kjent ett menneske som han mente måtte være gal, og det var herr Roller, som var på fars alder og bodde like ved familiens gamle hus i Berlin. Han ble ofte sett gående gatelangs til alle døgnets tider mens han kranglet høylytt med seg selv. Enkelte ganger kom diskusjonen ut av styring, og han begynte å slå løs på sin egen skygge. Iblant gikk det så voldsomt for seg at han hamret knyttnevene mot mursteinen til han blødde, og så falt han ned på knærne og gråt høyt og dasket hendene mot hodet. Ved et par anledninger hadde Bruno hørt ham si forbudte ord, og da formet Bruno munnen til en O og måtte anstrenge seg for ikke å fnise.

"Du skal ikke le av stakkars herr Roller," sa mor en ettermiddag da han hadde fortalt henne om den siste eskapaden hans. "Du aner ikke hva han har måttet tåle her i livet."

"Han er gal," sa Bruno og snurret fingeren i sirkler ved tinningen og plystret. "Her om dagen gikk han bort til en katt og inviterte den inn på te."

"Hva svarte katten?" spurte Gretel, som holdt på med å smøre en brødskive i hjørnet av kjøkkenet.

"Ingenting," forklarte Bruno. "Det var en katt."

"Jeg mener det," insisterte mor. "Franz var en flott, ung mann. Jeg kjente ham da jeg var ung. Han var snill og omtenksom og danset som Fred Astaire. Men han ble hardt skadd i Den store krigen, i hodet, og det er derfor han oppfører seg så rart. Det er ingenting å le av. Dere aner ikke hva unge menn måtte tåle den gangen. Hvordan de led."

Bruno var bare seks år gammel da dette skjedde, og han skjønte ikke helt hva mor snakket om.

"Det er mange år siden," forklarte mor da han spurte henne. "Før du ble født. Franz var en av de unge mennene som kjempet i skyttergravene. Faren din kjente ham godt på den tiden. De tjenestegjorde sammen, tror jeg."

"Og hva skjedde med ham?" spurte Bruno.

"Det spiller ingen rolle," sa mor. "Krig er ikke et passende samtaleemne. Jeg er redd for at vi snart kommer til å snakke altfor meget om det."

Dette skjedde litt over tre år før de kom til Alt-Trist, og Bruno hadde ikke tenkt stort på herr Roller i mellomtiden. Men plutselig ble han sikker på at hvis han ikke gjorde noe fornuftig, noe som krevde litt tankevirksomhet, så ville også han snart traske omkring og slåss med seg selv og invitere husdyr til sosiale sammenkomster.

For å underholde seg selv tilbrakte Bruno en lang søndag formiddag og ettermiddag med å planlegge en ny lek. Et stykke unna huset -- på Gretels side og umulig å se fra soveromsvinduet hans -- vokste det et digert eiketre med en veldig kraftig stamme. Det var et høyt tre med tykke grener som var sterke nok til å bære en liten gutt. Treet så så gammelt ut at Bruno mente at det måtte ha blitt plantet en gang i middelalderen, en periode han hadde lest mye om i det siste og som han syntes var veldig spennende, særlig når han hørte om riddere som dro av sted på eventyr i fremmede land og utforsket dem og oppdaget interessante ting.

Det var bare to ting Bruno trengte til denne nye leken, og det var en taustump og et dekk. Tauet var lett å finne, for det lå flere kveiler i kjelleren, og så gjorde han noe forbudt: Han fant en skarp kniv og kuttet så mange stykker som han mente at han trengte. Han tok disse med seg bort til eiketreet og lot dem ligge på bakken til framtidig bruk. Men dekket var det verre med.

Akkurat denne morgenen var verken mor eller far hjemme. Mor hadde stått tidlig opp og reist av gårde med toget til en by i nærheten for å få litt miljøforandring, mens far hadde dratt tidlig på arbeid og var sist blitt sett på vei mot skurene og menneskene i det fjerne utenfor Brunos vindu. Som vanlig hadde soldatene parkert mange lastebiler og jeeper utenfor huset, og selv om han visste at det var umulig å stjele et dekk fra en av dem, fantes det alltid et håp om å finne et reservedekk et sted.

Da han gikk ut, så han at Gretel snakket med løytnant Kotler, og avgjorde motvillig at han måtte være rett mann å spørre. Løytnant Kotler var den unge offiseren som Bruno hadde sett den dagen de kom til Alt-Trist, soldaten som hadde dukket opp i andre etasje i huset deres og betraktet ham et øyeblikk før han nikket og fortsatte videre. Bruno hadde sett

ham mange ganger siden da han hadde gått inn og ut av huset som om han eide det, og det var tydeligvis ikke adgang forbudt for ham på fars kontor -- men de hadde ikke snakket så mye sammen. Bruno var ikke helt sikker på hvorfor, men han likte ikke løytnant Kotler. Det var noe ved ham som fikk Bruno til å føle seg så kald at han fikk lyst til å ta på seg en genser. Men det var ingen andre her å snakke med, så han marsjerte rett bort og mønstret all den selvsikkerheten han hadde, og sa hei.

Som regel så den unge løytnanten elegant ut når han spankulerte omkring i en uniform som så ut som om den var blitt strøket mens han hadde den på. De svarte støvlene glinset alltid av pussemiddel, og det kornblonde håret hadde midtskill som ble holdt på plass av et middel som etterlot alle sporene etter kammen så håret liknet en nypløyd åker. Dessuten brukte han så mye etterbarberingsvann at man kjente lukten av ham lang vei. Bruno hadde lært seg til ikke å stå i vindretningen hans, for han ville ikke risikere å besvime.

Men denne dagen, en strålende lørdagsmorgen, var han ikke fullt så velstelt. I stedet var han iført en hvit vest over buksa, og håret hang slapt ned i pannen på ham. Armene var forbausende brune, og han hadde slike muskler som Bruno gjerne ville ha. I dag så han forbløffende ung ut. Faktisk minnet han Bruno om de store guttene på skolen, dem han alltid holdt seg unna. Løytnant Kotler var fordypet i en samtale med Gretel, og uansett hva han sa, så måtte det ha vært veldig morsomt, for hun lo høyt og tvinnet håret rundt fingrene sine.

"Hei," sa Bruno da han nærmet seg, og Gretel glodde irritert bort på ham.

"Hva vil _du_?" spurte hun.

"Ingenting," glefset Bruno og skulte på henne. "Jeg kom bare for å si hei."

"Du må tilgi lillebroren min, Kurt," sa Gretel til løytnant Kotler. "Han er bare ni."

"God morgen, lille mann," sa Kotler og strakte fram hånden og -- det var helt forferdelig -- rufset Brunos hår, noe som ga Bruno lyst til å dytte ham overende og trampe på hodet hans. "Hvorfor er du så tidlig oppe en lørdagsmorgen?"

"Det er ikke tidlig," sa Bruno. "Klokken er snart ti."

Løytnant Kotler trakk på skuldrene. "Da jeg var på din alder, klarte ikke moren min å få meg opp av sengen før lunsj. Hun sa at jeg ikke ville vokse og bli stor hvis jeg sov bort hele livet mitt."

"Jo, men hun tok feil der, ikke sant?" smisket Gretel. Bruno betraktet henne med avsky. Hun anla et tåpelig tonefall som fikk det til å lyde som om hun ikke hadde én tanke i hodet. Det var ingenting Bruno hadde mer lyst til enn å forlate dem og ikke bry seg det minste om det de snakket om, men han måtte tenke på seg selv og be løytnant Kotler om det utenkelige. En tjeneste.

"Jeg lurte på om jeg kunne be deg om en tjeneste," sa Bruno.

"Du kan jo spørre," sa løytnant Kotler, og dermed lo Gretel igjen selv om det ikke var særlig morsomt.

"Jeg lurte på om det finnes noe reservedekk i nærheten," fortsatte Bruno. "Fra en av jeepene, kanskje. Eller en lastebil. Et som dere ikke bruker."

"Det eneste reservedekket jeg har sett her, tilhører sersjant Hoffschneider, og det bærer han rundt livet," sa løytnant Kotler. Leppene hans fortrakk seg i noe som liknet et smil. Bruno skjønte ingenting, men Gretel moret seg så kostelig over bemerkningen at hun ga seg til å trippe rundt.

"Bruker han det?" spurte Bruno.

"Sersjant Hoffschneider?" spurte løytnant Kotler. "Ja, jeg er redd for det. Han er veldig knyttet til reservedekket sitt."

"Hold opp, Kurt," sa Gretel og tørket seg i øynene. "Han skjønner ikke spøken. Han er bare ni."

"Ti stille, vær så snill," ropte Bruno og glodde irritert på søsteren. Det var ille nok å stå her og be om en tjeneste, om ikke søsteren skulle gjøre vondt verre med å erte ham. "Du er dessuten bare tolv," la han til. "Så ikke lat som om du er eldre enn du er."

"Jeg er nesten tretten, Kurt," glefset hun. Hun lo ikke lenger nå, og ansiktet hennes hadde stivnet i en grimase. "Jeg blir tretten om et par uker. Jeg er tenåring. Akkurat som du."

Løytnant Kotler smilte og nikket, men sa ingenting. Bruno stirret på ham. Hvis det hadde vært en hvilken som helst annen voksen som hadde stått foran ham, ville han ha himlet med øynene for å si at de begge visste at jenter var tåpelige, og at søstre var spesielt idiotiske. Men dette var ikke en hvilken som helst voksen. Det var løytnant Kotler.

"Uansett," sa Bruno og overså det irriterte blikket fra Gretel. "Bortsett fra det ene, finnes det noen andre ledige reservedekk her?"

"Selvfølgelig," sa løytnant Kotler, som ikke lenger smilte og som så ut som om han var lei av alt sammen. "Men hva skal du med det?"

"Jeg tenkte jeg skulle lage en huske," sa Bruno. "Du vet, med et dekk og noe tau som jeg henger i en gren."

"Akkurat," sa løytnant Kotler og nikket klokt som om den slags bare var et fjernt minne for ham nå, selv om han, som Gretel hadde påpekt, bare var en tenåring selv. "Jo, jeg lagde mange husker selv da jeg var liten. Vennene mine og jeg var sammen mang en hyggelig ettermiddag og moret oss med det."

Bruno ble forbløffet over at han hadde noe til felles med ham (og enda mer forbløffet over at løytnant Kotler hadde hatt venner). "Så hva sier du?" spurte han. "Er det noen i nærheten?"

Løytnant Kotler betraktet ham og så ut som om han tenkte seg om, som om han lurte på om han skulle gi ham et klart svar eller prøve å irritere ham slik han vanligvis gjorde. Da han så opp, fikk han øye på Pavel, den gamle mannen som hver ettermiddag kom og hjalp til med å skrelle grønnsaker til middag på kjøkkenet og deretter tok på seg den hvite jakken og hjalp til med å servere. Pavel var på vei mot huset, og det lot til å få løytnant Kotler til å bestemme seg.

"Hei du!" ropte han, og så sa han et ord som Bruno ikke skjønte, men som ikke lød det minste snilt. "Kom hit, din --" Han sa ordet igjen, og noe ved den brutale lyden fikk Bruno til å se bort og føle seg skamfull bare fordi han sto der.

Pavel kom mot dem, og Kotler snakket til ham på en veldig uhøflig måte, enda han var så ung at han kunne ha vært barnebarnet hans. "Før denne lille mannen bort til lagerskuret bak hovedbygningen. Inntil den ene veggen står det noen gamle dekk. Han skal velge ett, og du skal bære det dit han ønsker. Er det forstått?"

Pavel holdt luen i hånden foran seg og nikket, noe som gjorde ham enda mer dukknakket enn han allerede var. "Ja, min herre," sa han med rolig stemme, så dempet at det nesten var som om han ikke snakket i det hele tatt.

"Og etterpå, når du kommer tilbake til kjøkkenet, så pass på at du vasker hendene dine før du rører maten, din skitne --" Løytnant Kotler gjentok det ordet han allerede hadde sagt to ganger, og han spyttet litt da han snakket. Bruno kastet et blikk bort på Gretel. Hun hadde sett beundrende på løytnant Kotlers hår som glitret i solskinnet, men nå virket hun ille til mote, akkurat som broren. Ingen av dem hadde snakket noe særlig med Pavel før, men han var tross alt en god tjener, og slike vokste ikke på trær, ifølge faren.

"Av sted," sa løytnant Kotler. Pavel snudde seg og førte an mot lagerskuret, fulgt av Bruno, som fra tid til annen skottet bort på søsteren og den unge soldaten, og han fikk lyst til å gå tilbake og hale Gretel bort, enda hun var irriterende og selvopptatt og slem mot ham mesteparten av tiden. Det var, tross alt, jobben hennes. Hun var søsteren hans. Men han tålte ikke tanken på å la henne være alene sammen med en mann som løytnant Kotler. Det var virkelig ingen annen måte å si det på: Løytnant Kotler var rett og slett slem.

Ulykken skjedde et par timer etter at Bruno hadde funnet et passende dekk, og Pavel hadde slept det bort til eiketreet på Gretels side av huset, og etter at Bruno hadde klatret opp og ned og opp og ned og opp og ned trestammen og festet tauet forsvarlig i grenene og dekket. Fram til da hadde operasjonen vært en stor suksess. Han hadde lagd en liknende huske før, men da hadde han hatt hjelp av Karl og Daniel og Martin. Nå måtte han lage den alene, og det gjorde saken mye vanskeligere. Likevel klarte han det på et vis, og et par timer senere satt han fornøyd på dekket og husket fram og tilbake som om han ikke hadde en bekymring i hele verden, enda det var en av de mest ubehagelige huskene han hadde sittet på i hele sitt liv.

Han la seg flatt ut over midten av dekket og sparket godt fra med føttene. Hver gang dekket svingte bakover, steg det opp i luften og unngikk så vidt å treffe trestammen, men det kom nær nok til at Bruno kunne sparke fra og huske enda fortere og enda høyere. Dette fungerte fint helt til han mistet grepet en anelse idet han sparket fra mot trestammen, og før han visste ordet av det, gled han og falt. Den ene foten ble sittende fast i ringen mens han landet med et dunk med ansiktet ned.

Det svartnet for ham et øyeblikk, og så kom alt i fokus igjen. Han satte seg opp på bakken akkurat idet dekket svingte tilbake og traff ham i hodet, og han hylte og skyndte seg vekk. Idet han reiste seg, kjente han at det gjorde vondt i armen og beinet, for han hadde falt tungt, men han trodde ikke at noe var brukket. Han undersøkte hånden, og den var veldig oppskrapt, og han hadde fått et stygt kutt på albuen. Men beinet var verst, og da han vendte blikket mot knærne, like nedenfor shortskanten, så han en bred flenge som måtte ha ventet på at han skulle se den, for akkurat da begynte det å blø kraftig.

"Oi da," sa Bruno høyt og stirret på såret og lurte på hva han skulle gjøre. Men han trengte ikke å lure særlig lenge, for husken som han hadde bygget på samme side av huset som Gretels vindu, lå også på samme side av huset som kjøkkenet. Pavel, tjeneren som hadde hjulpet ham med å finne dekket, hadde stått ved vinduet og skrelt poteter og sett alt sammen. Da Bruno så opp, fikk han øye på Pavel som kom løpende mot ham, og først da Pavel kom fram, følte han seg trygg nok til å la seg overmanne av svimmelheten som omsluttet ham. Han falt, men landet ikke på bakken denne gangen, for Pavel tok imot ham.

"Jeg vet ikke hva som skjedde," sa Bruno. "Det så ikke ille ut i det hele tatt."

"Du husket for høyt," sa Pavel med en dempet stemme som straks fikk Bruno til å føle seg trygg. "Jeg så hva som skjedde. Jeg tenkte at du kom til å skade deg selv hvert øyeblikk."

"Og det gjorde jeg," sa Bruno.

"Det skal være sikkert og visst."

Pavel bar ham over plenen, tilbake til huset og inn i kjøkkenet, der han satte ham ned i en av trestolene.

"Hvor er mor?" spurte Bruno. Hun var det første mennesket han lette etter når noe hadde skjedd med ham.

"Moren din er ikke kommet hjem ennå, er jeg redd," sa Pavel, som satte seg på huk foran ham og undersøkte kneet hans. "Det er bare jeg som er her."

"Så hva kommer til å skje nå?" spurte Bruno og begynte å få panikk. Han var redd for at han skulle begynne å gråte. "Kanskje jeg blør i hjel."

Pavel lo vennlig og ristet på hodet. "Du kommer ikke til å blø i hjel," sa han og dro en stol bort til Bruno og la beinet hans på den. "Sitt stille. Det er et førstehjelpsskrin der borte."

Bruno så på mens han gikk rundt i kjøkkenet og hentet det grønne skrinet fra et skap. Deretter fylte han en liten skål med vann og stakk en finger i det for å forsikre seg om at det ikke var for kaldt.

"Må jeg på sykehus?" spurte Bruno.

"Nei, nei," sa Pavel. Han satte seg på huk igjen, dyppet en tørr klut i skålen og tørket forsiktig av kneet hans, noe som fikk Bruno til å krympe seg av smerte, selv om det egentlig ikke gjorde så veldig vondt. "Det er bare et lite kutt. Du trenger ikke engang å sy."

Bruno rynket pannen og bet seg nervøst i leppen mens Pavel renset såret for blod. Så presset han en annen klut hardt mot det i et par minutter. Da han fjernet den forsiktig, blødde det ikke lenger, og han fant en liten flaske som inneholdt en grønn væske, og fuktet såret. Det sved ganske ille, og Bruno sa "au" flere ganger.

"Det er ikke så ille," sa Pavel, men med et vennlig, dempet tonefall. "Ikke gjør det verre ved å tenke at det er vondere enn det egentlig er."

Av en eller annen grunn syntes Bruno at det hørtes fornuftig ut, og han klarte å stå imot trangen til å si "au" flere ganger, og da Pavel var ferdig med å påføre den grønne væsken, fant han en bandasje i førstehjelpsskrinet og festet den rundt såret.

"Sånn," sa han. "Det hjalp, ikke sant?"

Bruno nikket og følte seg litt flau for at han ikke var så modig som han gjerne skulle ha vært. "Takk skal du ha," sa han.

"Bare hyggelig," sa Pavel. "Nå bør du nok sitte der i et par minutter før du begynner å gå igjen, ok? La såret hvile litt. Og hold deg unna den husken resten av dagen."

Bruno nikket og holdt beinet utstrakt på stolen mens Pavel gikk bort til vasken og vasket hendene sine grundig med en stålbørste, selv under neglene, før han begynte å skrelle poteter igjen.

"Kommer du til å fortelle mor hva som skjedde?" spurte

Bruno, som de siste minuttene hadde lurt på om han ville bli betraktet som en helt som havnet i en ulykke, eller som en skurk som hadde bygd en dødsfelle.

"Hun kommer nok til å oppdage det selv," sa Pavel og bar gulrøttene bort til bordet. Han satte seg tvers overfor Bruno og begynte å skrelle dem over en gammel avis.

"Ja, hun gjør vel det," sa Bruno. "Kanskje hun kommer til å ta meg med til legen."

"Jeg tror ikke det," sa Pavel stille.

"Man vet aldri," sa Bruno, som ikke ville at ulykken skulle avfeies så fort. (Det var tross alt det mest spennende som hadde skjedd siden han kom hit.) "Det kan være verre enn det ser ut til."

"Det tviler jeg på," sa Pavel. Det virket som om han knapt hørte hva Bruno sa, for han var fullstendig oppslukt av gulrøttene.

"Hvordan vet du det?" spurte Bruno kjapt. Han var i ferd med å bli irritert nå, enda dette var den samme mannen som hadde hjulpet ham opp fra bakken og båret ham hit og stelt med såret hans. "Du er ikke noen lege."

Dette fikk Pavel til å glemme gulrøttene en liten stund, og han betraktet Bruno over bordet med hodet senket. Så kikket han opp som om han lurte på hvordan han skulle svare. Han sukket og så ut som om han tenkte seg om en lang stund. Så sa han: "Jo, det er jeg."

Bruno stirret forbløffet på ham. Dette skjønte han ikke. "Men du er tjener," sa Bruno sakte. "Og du skreller grønnsaker til middag. Hvordan kan du være lege også?"

"Unge mann," sa Pavel, (og Bruno satte pris på at han var høflig nok til å kalle ham "unge mann" i stedet for "lille mann", som løytnant Kotler hadde gjort). "Jeg er så visst lege. Bare fordi en mann kaster et blikk på himmelen om natten, så betyr ikke det at han er astronom, vet du."

Bruno skjønte ikke hva det skulle bety, men det var noe ved måten Pavel sa det på, som fikk ham til å se nærmere på mannen for første gang. Han var en ganske liten fyr, og svært mager, med lange fingre og kantete trekk. Han var eldre enn far, men yngre enn bestefar, og dermed var han ganske gammel. Selv om Bruno ikke hadde sett ham før han kom til Alt-Trist, så var det noe ved ansiktet hans som fikk ham til å tro at han hadde hatt skjegg før.

Men ikke nå lenger.

"Jeg skjønner det bare ikke," sa Bruno, som ville komme til bunns i dette. "Hvis du er lege, hvorfor oppvarter du folk ved middagsbordet? Hvorfor arbeider du ikke på et sykehus?"

Pavel nølte lenge før han svarte, og Bruno tidde. Han var ikke helt sikker på hvorfor, men han følte på seg at det var det høfligste han kunne gjøre mens han ventet på at Pavel skulle si noe.

"Før jeg kom hit, praktiserte jeg som lege," sa han til slutt.

"Praktiserte?" spurte Bruno, som ikke hadde hørt det ordet før. "Var du ikke noe flink da?"

Pavel smilte. "Jeg var veldig flink," sa han. "Jeg har bestandig ønsket å bli en flink lege, skjønner du. Helt fra jeg var en liten gutt. Helt fra jeg var på din alder."

"Jeg har lyst til å bli oppdagelsesreisende," sa Bruno kjapt.

"Da ønsker jeg deg lykke til," sa Pavel.

"Takk."

"Har du oppdaget noe ennå?"

"I huset vårt i Berlin kunne man dra på oppdagelsesferd," erindret Bruno. "Men det var et veldig stort hus, mye større enn du kan tenke deg, så det var mange steder å utforske. Det er ikke det samme her."

"Ingenting er det samme her," istemte Pavel.

"Når kom du til Alt-Trist?" spurte Bruno.

Pavel la fra seg gulroten og skrelleren og tenkte seg om et øyeblikk. "Jeg tror jeg alltid har vært her," sa han til slutt med dempet stemme.

"Vokste du opp her?"

"Nei," sa Pavel og ristet på hodet. "Nei, jeg gjorde ikke det."

"Men du sa --"

Før han fikk sagt mer, hørte han mors stemme utenfor. Med en gang Pavel hørte henne, spratt han opp av stolen og gikk bort til vasken med gulrøttene og skrelleren og avisen som var full av skrell. Så snudde han ryggen til Bruno, så ned og tidde.

"Hva i all verden har skjedd med deg?" spurte mor da hun kom inn på kjøkkenet. Hun bøyde seg ned og undersøkte plasteret over såret på kneet.

"Jeg lagde en huske og ramlet ned," forklarte Bruno. "Og så traff husken meg i hodet, og jeg holdt på å besvime, men Pavel kom ut og hentet meg og renset såret og surret en bandasje rundt, og det sved fælt, men jeg gråt ikke. Ikke én gang. Ikke sant, Pavel?"

Pavel snudde seg en anelse mot dem, men løftet ikke hodet. "Såret er renset," sa han stille og lot være å svare på Brunos spørsmål. "Det er ingenting å engste seg for."

"Gå på rommet ditt, Bruno," sa mor, som så svært urolig ut nå.

"Men jeg --"

Mor ga seg ikke. "Ikke protester," sa hun. "Gå på rommet ditt!" Bruno reiste seg opp av stolen og la vekten på det han fant ut at han ville kalle det dårlige beinet. Det gjorde litt vondt. Han snudde seg og gikk ut av rommet, men han fikk med seg at moren takket Pavel da han gikk mot trappen, og det gledet Bruno, for alle måtte jo skjønne at hvis det ikke hadde vært for Pavel, ville han ha blødd i hjel.

Han hørte en siste ting før han gikk opp, og det var det siste moren sa til tjeneren som påsto at han var en lege.

"Hvis kommandanten spør, så sier vi at det var jeg som renset såret hans."

Bruno syntes at det var utrolig egoistisk av moren å ta æren for noe hun ikke hadde gjort.

xxx1 Kapittel 8 -- Hvorfor bestemor stormet ut

De to menneskene som Bruno savnet aller mest hjemmefra, var bestefar og bestemor. De bodde i en liten leilighet i nærheten av frukt- og grønnsakbodene, og på den tiden da Bruno flyttet til Alt-Trist, var bestefar nesten syttitre år gammel, og Bruno mente at han måtte være den eldste mannen i verden. En ettermiddag regnet Bruno ut at hvis han hadde levd hele livet sitt om og om igjen, åtte ganger, ville han likevel vært ett år yngre enn bestefar.

Bestefar hadde drevet en restaurant i sentrum av byen hele livet, og faren til Brunos kamerat, Martin, arbeidet der som kokk. Selv om bestefar ikke lenger lagde mat eller serverte ved bordene, tilbrakte han dagene der. Om ettermiddagen satt han i baren og snakket med gjestene, og om kvelden spiste han der og satt og lo med vennene sine helt til stengetid.

Bestemor virket ikke gammel sammenliknet med bestemødrene til de andre guttene. Da Bruno hadde fått vite hvor gammel hun var -- sekstito -- var han faktisk blitt forbløffet. Hun hadde truffet bestefar etter en av konsertene sine som ung, og på en eller annen måte hadde han klart å overtale henne til å gifte seg med ham, trass i alle lytene hans. Hun hadde langt, rødt hår, overraskende likt svigerdatterens, og grønne øyne, og hun påsto at det var irsk blod i familien. Bruno visste alltid når et familieselskap var godt i gang, for da kretset bestemor rundt pianoet inntil noen satte seg ved det og ba henne om å synge.

"Hva er det du sier?" utbrøt hun alltid og tok seg til brystet som om bare tanken fikk henne til å miste pusten. "Er det en sang du vil ha? Det går da simpelthen ikke an. Unge mann, den tiden er over, er jeg redd."

"Syng! Syng!" ropte alle festdeltakerne, og etter en passe lang pause -- enkelte ganger så lang som ti--tolv sekunder -- ga hun til slutt etter, henvendte seg til den unge mannen ved pianoet og sa med kjapp, munter stemme:

"_La Vie en Rose_, essmoll. Og følg med på akkordskiftene."

Selskapene hjemme hos Bruno var alltid preget av bestemorens sang, som av en eller annen grunn alltid var sammenfallende med det øyeblikket da mor forflyttet seg fra stuen og inn på kjøkkenet sammen med noen venninner. Far ble alltid værende og lytte, og det samme gjorde Bruno, for det var ingenting han likte bedre enn å høre bestemor synge av full hals og suge til seg gjestenes applaus etterpå. Dessuten ga _La Vie en Rose_ ham gåsehud og fikk nakkehårene hans til å reise seg.

Bestemor håpte at Bruno eller Gretel ville følge i hennes fotspor og velge et liv på scenen, og hver jul og i hvert fødselsdagsselskap lagde hun et lite skuespill som de tre oppførte for mor, far og bestefar. Hun skrev stykkene selv, og Bruno syntes at hun alltid ga seg selv de beste replikkene, men det gjorde ingenting. Vanligvis inneholdt de også en sang -- _er det en sang dere vil ha?_ pleide hun å spørre først -- og en mulighet for Bruno til å gjøre en tryllekunst og for Gretel til å danse. Opptredenene endte alltid med at Bruno deklamerte et langt dikt av en av De store dikterne. Han hadde vanskelig for å forstå ordene, men av en eller annen grunn lød de vakrere jo mer han leste dem.

Men det var ikke det beste ved disse små oppsetningene. Det beste var at bestemor lagde kostymer til Bruno og Gretel. Uansett hvilken rolle Bruno spilte, uansett hvor få replikker han hadde sammenliknet med søsteren eller bestemoren, ble han alltid utkledd som prins eller arabisk sjeik, og en gang ble han til og med utkledd som en romersk gladiator. Han gikk med krone, og når han ikke gikk med krone, fikk han bære spyd. Og hvis ikke han bar spyd, hadde han pisk eller turban. Ingen visste hva bestemor kunne finne på, men den siste uken før jul ble de kalt hjem til henne daglig for å øve.

Men det siste stykket de spilte, hadde endt i katastrofe, og Bruno ble fremdeles trist til sinns når han tenkte på det, selv om han ikke riktig visste hva som hadde forårsaket krangelen.

En uke eller så tidligere hadde det vært stor oppstandelse i huset. Det var fordi far nå skulle tiltales "kommandant" av Maria, kokka, butleren Lars og alle soldatene som kom og gikk og oppførte seg som om de eide huset. Det hadde vært mye oppstuss i ukevis. Først hadde Røveren og den vakre, blonde kvinnen kommet til middag, og det hadde snudd hele huset på hodet, og så var det dette nye opplegget med å kalle far "kommandant". Mor hadde bedt Bruno om å gratulere far, og han hadde gjort det, selv om han, hvis han skulle være ærlig overfor seg selv (noe han alltid forsøkte å være), ikke skjønte helt hva han skulle gratulere ham med.

På første juledag hadde far båret en splitter ny uniform, den som var stivet og presset og som han bar hver dag nå for tiden, og hele familien hadde klappet i hendene da han viste seg i den. Det var virkelig stor stas. Sammenliknet med de andre soldatene som stadig kom og gikk, stakk han seg ut, og det virket som om de hadde enda større respekt for ham nå. Mor gikk bort til ham og kysset ham på kinnet, strøk hånden over uniformen og skrøt av hvor fint stoffet var. Bruno var særlig imponert over alle utmerkelsene, og han hadde fått lov til å bære luen en kort stund, så sant han var ren på hendene da han tok den på.

Bestefar var veldig stolt av sønnen sin da han så ham i den nye uniformen, men bestemor var den eneste som ikke virket imponert. Etter at middagen var servert, og etter at hun og Gretel og Bruno hadde spilt stykket sitt, satte hun seg bedrøvet ned i en av lenestolene og betraktet far mens hun ristet på hodet, som om han var en stor skuffelse for henne.

"Jeg undres på om det var dette som gikk galt med deg, Ralf," sa hun. "Jeg lurer på om det at jeg tvang deg til å opptre da du var liten, førte til at du ble slik. Utkledd som en marionettdukke."

"Så så, mor," sa far overbærende. "Du vet at dette ikke er det rette tidspunktet."

"Du brisker deg i den uniformen," fortsatte hun, "som om den gjør deg til noe spesielt. Uten å bry deg om hva den egentlig betyr. Hva den står for."

"Nathalie, vi har snakket om dette," sa bestefar, enda alle visste at når bestemor hadde noe på hjertet, så fikk hun alltid sagt det, uansett hvor lite populært det måtte være.

"_Du_ snakket om det," sa bestemor. "Jeg var bare en tom vegg som du henvendte deg til. Som vanlig."

"Dette er et selskap, mor," sa far med et sukk. "Og det er jul. La oss ikke ødelegge kvelden."

"Jeg husker da Den store krigen begynte," sa bestefar stolt mens han stirret inn i flammene i peisen og ristet på hodet. "Jeg husker at du kom hjem og fortalte oss at du hadde vervet deg, og jeg var sikker på at du ville bli skadd."

"Han _ble_ skadd, Ralf," sa bestemor. "Man trenger bare å kaste et blikk på ham for å forstå det."

"Og se på deg nå," fortsatte bestefar og overhørte henne. "Det gleder meg å se at du har fått en så ansvarsfull stilling. Du hjelper landet med å gjenvinne sin stolthet etter at det har måttet tåle stor urett. Represalier hinsides det som --"

"Hører du ikke hva du selv sier?" utbrøt bestemor. "Jeg lurer på hvem av dere som er den dummeste."

"Men, Nathalie," sa mor i et forsøk på å roe situasjonen. "Synes du ikke at Ralf tar seg flott ut i den nye uniformen sin?"

"Flott?" spurte bestemor, bøyde seg fram og betraktet svigerdatteren som om hun hadde mistet vettet. "Flott, sa du? Dumme jentunge! Er det det viktigste i verden, synes du? Å ta seg flott ut?"

"Ser jeg flott ut i sirkusdirektørkostymet?" spurte Bruno, for det var det han hadde hatt på seg i selskapet, den røde og svarte dressen til en sirkusdirektør, og han hadde vært veldig stolt. Men da han sa det, angret han, for de voksne så bort på ham og Gretel som om de hadde glemt at de var der.

"Opp, barn," sa mor fort. "Gå til rommene deres."

"Men vi vil ikke det," protesterte Gretel. "Kan vi ikke leke her?"

Mor ga seg ikke. "Nei, barn," sa hun. "Gå opp og lukk døren etter dere."

"Det er alt dere soldater er interesserte i, uansett," sa bestemor og overså barna fullstendig. "Å flotte dere i uniformene deres. Spjåke dere ut og gjøre grusomme, grusomme ting. Jeg skammer meg. Men jeg bebreider meg selv, Ralf, ikke deg."

"Barn, opp nå!" sa mor og klappet i hendene, og denne gangen hadde de ikke annet valg enn å adlyde.

Men i stedet for å gå rett på rommet, lukket de døren og satte seg øverst i trappen og forsøkte å få med seg det de voksne sa nede. Mors og fars stemmer var utydelige og vanskelige å høre, og bestefars var ikke å høre i det hele tatt, mens bestemors stemme var forbausende snøvlete. Til slutt, etter noen minutter, ble døren slått opp, og Gretel og Bruno skyndte seg vekk mens bestemor tok kåpen sin ned fra knaggen på gangen.

"Jeg skammer meg," utbrøt hun før hun dro. "At min sønn er en --"

"En patriot," ropte far, som kanskje ikke hadde lært regelen om at man aldri skulle avbryte moren sin.

"Patriot, du!" sa hun. "De menneskene som kommer til middag her i huset. Jeg blir kvalm. Og når jeg ser deg i den uniformen, får jeg lyst til å klore ut øynene mine!" la hun til før hun stormet ut av huset og smelte døren igjen etter seg.

Bruno hadde ikke sett stort til bestemoren sin etter det, og han hadde heller ikke fått sjansen til å ta farvel med henne før han flyttet til Alt-Trist, men han savnet henne veldig og fant ut at han ville skrive et brev til henne.

Den dagen satte han seg ned med penn og papir og fortalte henne hvor ulykkelig han var her, og at han ønsket at han var hjemme i Berlin. Han fortalte henne om huset og hagen, om benken med plakett på og det høye gjerdet, om trestolpene og piggtrådkveilene og den tørre jorden bortenfor skurene og de små bygningene og røyksøylene og soldatene, men mest av alt fortalte han om menneskene som bodde der, de stripete pyjamasene deres og tøyluene, og så fortalte han henne hvor mye han savnet henne, og undertegnet brevet "kjærlig hilsen ditt barnebarn, Bruno".

xxx1 Kapittel 9 -- Bruno husker at han likte å gå på oppdagelsesferd

Tiden gikk, og alt var ved det vanlige i Alt-Trist.

Bruno måtte fremdeles finne seg i at Gretel ikke var særlig hyggelig når hun var i dårlig humør, og det var hun som regel, for hun var Et håpløst tilfelle.

Og han lengtet fremdeles etter Berlin, trass i at minnene derfra begynte å blekne, og selv om han ikke ville det slik, så hadde det gått flere uker siden han så mye som hadde tenkt på å sende et nytt brev til bestefar eller bestemor, for ikke å snakke om faktisk å sette seg ned og skrive et.

Fremdeles kom og gikk soldatene hver eneste ukedag. De holdt møter på fars kontor, hvor det var Adgang forbudt til Enhver tid Uten unntak. Løytnant Kotler spankulerte fremdeles omkring i de svarte støvlene sine som om det ikke fantes ett menneske i verden som var viktigere enn han, og når han ikke var sammen med far, sto han i innkjørselen og snakket med Gretel, som lo hysterisk og tvinnet håret rundt fingrene, eller han hvisket sammen med mor i tomme rom.

Tjenerne kom fremdeles og vasket og ryddet, lagde mat og vasket og serverte, ryddet og tidde hvis de ikke ble snakket til. Maria var mest opptatt med å rydde ting på plass og sørge for at ethvert plagg som Bruno ikke hadde på seg, lå pent sammenbrettet i skapet. Og Pavel kom fremdeles til huset hver ettermiddag for å skrelle poteter og gulrøtter og deretter kle seg i hvit jakke og servere mat. (Fra tid til annen så Bruno at han kastet et blikk mot kneet hans, han hadde fremdeles et lite arr etter uhellet på husken, men bortsett fra det snakket de ikke sammen.)

Men så skjedde det forandringer. Far avgjorde at det var på tide at barna gjenopptok skolegangen, og selv om Bruno syntes at det var tåpelig at man skulle ha en skole for bare to elever, så var mor og far enige om at en lærer skulle komme til huset hver dag og undervise om morgenen og ettermiddagen. Noen morgener senere skranglet en mann som het herr Liszt opp innkjørselen på sykkelen sin, og så begynte undervisningen igjen. Herr Liszt var et mysterium for Bruno. Selv om han var vennlig mesteparten av tiden og aldri hyttet med neven, slik den gamle læreren i Berlin hadde gjort, så var det noe ved blikket hans som fikk Bruno til å tro at han bar på et sinne innvendig som bare ventet på å slippe ut.

Herr Liszt var spesielt begeistret for historie og geografi, mens Bruno foretrakk litteratur og kunst.

"De fagene er unyttige," påsto læreren. "En grunnleggende forståelse av samfunnsvitenskapene er langt viktigere i dag."

"Bestemor lot oss spille skuespill i Berlin," påpekte Bruno.

"Men bestemoren din var vel ikke læreren din, var hun vel?" spurte herr Liszt. "Hun var bestemoren din. Og jeg er læreren din, så du har å studere det jeg sier er viktig, og ikke bare det du har lyst til."

"Men er ikke bøker viktige?" spurte Bruno.

"Bøker om det som betyr noe her i verden, så," forklarte herr Liszt. "Men ikke eventyrbøker. Ikke bøker om noe som aldri har skjedd. Hvor godt kan du din historie, unge mann?" (Til hans forsvar måtte det sies at herr Liszt kalte Bruno "unge mann", akkurat som Pavel og i motsetning til løytnant Kotler.)

"Jeg vet at jeg ble født den 15. april 1934," sa Bruno.

"Ikke _din_ historie," avbrøt herr Liszt. "Ikke din personlige historie. Jeg mener historien om den du er, hvor du kommer fra. Din families historie. Fedrelandets."

Bruno rynket pannen og tenkte seg om. Han var ikke helt sikker på om far hadde noe land, for riktignok var huset i Berlin stort og luksuriøst, men det var ikke noen stor hage der. Og han var gammel nok til å forstå at Alt-Trist ikke tilhørte dem, selv om det var et stort område. "Ikke stort," innrømte han til slutt. "Men jeg vet en del om middelalderen. Jeg liker historier om riddere og eventyr og oppdagelsesferder."

Herr Liszt utstøtte en hveselyd mellom tennene og ristet sint på hodet. "Det er den slags jeg er kommet for å få en slutt på," sa han med ganske ondskapsfull stemme. "For å få eventyrbøkene ut av hodet ditt og lære deg mer om hvor du kommer fra. Om alt det gale som er blitt gjort mot deg."

Bruno nikket og var ganske glad for det, for han antok at han endelig skulle få vite hvorfor de alle var blitt tvunget til å forlate det fine hjemmet sitt og dra til dette forferdelige stedet. Det måtte være det verste han hadde opplevd i hele sitt korte liv.

Noen dager senere, da Bruno satt alene på rommet sitt, kom han til å tenke på alt det han hadde likt å gjøre hjemme, men som han ikke hadde kunnet gjøre etter at han kom til Alt-Trist. Det skyldtes mest av alt at han ikke lenger hadde noen venner å leke med, og Gretel var i hvert fall ikke interessert i å leke med ham. Men det var én ting han kunne gjøre på egen hånd, noe han hadde gjort hele tiden i Berlin, og det var å dra på oppdagelsesferd.

"Da jeg var liten," sa Bruno til seg selv, "likte jeg å dra på oppdagelsesferd. Og det var i Berlin, der jeg var kjent overalt og kunne finne fram med bind for øynene. Her har jeg ikke utforsket i det hele tatt. Det er kanskje på tide å begynne."

Og så, før Bruno rakk å ombestemme seg, hoppet han ned fra sengen og rotet gjennom skapet til han fant en ytterfrakk og et par gamle støvler -- klær som han mente en oppdagelsesreisende burde ha på seg -- og gjorde seg klar til å forlate huset.

Det var ingen vits i å utforske huset innvendig. Dette huset var tross alt ikke som det i Berlin, som hadde hundrevis av kriker og kroker og merkelige, små rom, etter det han kunne huske, for ikke å snakke om fem etasjer hvis man regnet med kjelleren og loftet med det vesle vinduet hvor han måtte stå på tåspissene for å se ut. Nei, dette var et elendig hus å utforske. Hvis han skulle dra på oppdagelsesferd, måtte det skje utendørs.

I månedsvis hadde Bruno sett ut av soveromsvinduet sitt mot hagen og benken med plakett på, det høye gjerdet og trestolpene og alt det andre som han hadde fortalt bestemoren om i det siste brevet. Og like ofte hadde han sett på menneskene, alle menneskene i stripete pyjamas, men han hadde aldri egentlig undret seg over hva det var for noe, alt sammen.

Det var som om det var en helt annen by, der alle menneskene levde og arbeidet sammen, rett ved siden av huset de bodde i. Og var de virkelig så annerledes? Alle menneskene i leiren var likt kledd i stripete pyjamas og stripete tøylue, og alle menneskene som kom inn i huset hans (unntatt mor, Gretel og Bruno) bar uniform av ulik kvalitet og med forskjellige utmerkelser, lue og hjelm og røde og svarte armbånd, og de hadde pistoler og så alltid fryktelig strenge ut, som om alt sammen var veldig viktig og ingen måtte tro noe annet.

Hva var egentlig forskjellen? tenkte han for seg selv. Og hvem bestemte hvem som skulle gå i pyjamas og hvem som skulle bære uniform?

Noen ganger blandet de to gruppene seg, selvfølgelig. Han hadde ofte sett menneskene fra hans side av gjerdet på den andre siden, og det han så, vitnet om at det var de som bestemte. Pyjamasmenneskene stilte seg alltid i giv akt når soldatene nærmet seg, og enkelte ganger falt de på bakken, og noen ganger reiste de seg ikke igjen, men måtte bæres bort.

Det er rart at jeg aldri har lurt på hvem disse menneskene er, tenkte Bruno. Og det er rart at enda så mange ganger soldatene gikk dit -- han hadde til og med sett far gå dit mange ganger -- så var ingen av dem noen gang blitt invitert hjem til dem.

Iblant -- ikke så veldig ofte, men iblant -- ble noen av soldatene værende til middag, og når det skjedde, ble det alltid servert mange skummende drikker, og i det samme Gretel og Bruno hadde spist den siste munnfullen, ble de sendt på rommet, og så ble det alltid masse bråk nedenunder, og noe grusom skråling, også. Det var tydelig at far og mor verdsatte soldatenes selskap, såpass skjønte Bruno. Men ikke én gang inviterte de noen av pyjamasmenneskene til middag.

Da Bruno forlot huset, gikk han rundt til baksiden og kikket opp mot sitt eget rom, og her nedefra virket det ikke lenger som om det lå så høyt oppe. Man kunne nok hoppe ut av vinduet uten å skade seg alvorlig, tenkte han, men han kunne ikke tenke seg noen situasjon hvor han ville finne på noe så dumt. Kanskje hvis huset sto i brann og han var fanget der inne, men selv da virket det litt risikabelt.

Han så så langt han kunne se mot høyre, og det virket som om det høyre gjerdet fortsatte inn i evigheten, og han var glad for det, for det betydde at han ikke visste hva som lå foran ham, og han kunne gå og finne det ut. Det var det oppdagelsesferder handlet om, tross alt. (Herr Liszt hadde fortalt om oppdagelsesferder i historietimene. Menn som Christopher Colombus og Amerigo Vespucci, menn som hadde opplevd så mange eventyr og levd så spennende liv at Bruno ble enda sikrere på at det var oppdagelsesreisende han ville bli.)

Men før han gikk i den retningen, var det en siste ting han måtte undersøke, og det var benken. I mange måneder hadde han betraktet den og stirret på plaketten på avstand og kalt den "benken med plaketten" uten at han ante hva det sto der. Han så seg til høyre og venstre for å forsikre seg om at ingen kom, og så løp han bort til den og myste mens han leste ordene. Det var bare en liten bronseplakett, og Bruno leste den stille for seg selv.

"Skjenket under innvielsen av ..." Han nølte. "Alt-Trist-leiren," fortsatte han og snublet i navnet som vanlig. "Juni, 1940."

Han strakte fram hånden og rørte ved den et øyeblikk, men bronsen var veldig kald, så han dro fingrene til seg, trakk pusten dypt og la ut på ferden. Det eneste Bruno prøvde å glemme, var at han utallige ganger hadde fått beskjed av både mor og far om at han ikke hadde lov til å gå i denne retningen, at han ikke hadde lov til å nærme seg gjerdet eller leiren, og, viktigst av alt, at det var forbudt å dra på oppdagelsesferd i Alt-Trist.

Uten unntak.

xxx1 Kapittel 10 -- Prikken som ble til en flekk som ble til en klatt som ble til en gutt

Turen langsmed gjerdet var mye lengre enn Bruno hadde trodd. Det virket som om gjerdet fortsatte i mange kilometer. Han gikk og gikk, og da han så seg tilbake, så han at huset ble mindre og mindre inntil det helt forsvant ut av syne. Selv om det tok lang tid, så han ikke et menneske i nærheten av gjerdet, og han så heller ingen port hvor han kunne gå inn. Han begynte å fortvile og tro at oppdagelsesferden ikke ville føre noe sted. For selv om gjerdet strakte seg så langt øyet kunne se, forsvant skurene og bygningene og røyksøylene i det fjerne, og det virket som om det ikke fantes annet enn tomrom på den andre siden.

Da han hadde gått i nesten en time og begynte å bli litt sulten, tenkte han at det kanskje var nok utforskning for en dag, og bestemte seg for å gå hjem. Men akkurat da fikk han øye på en liten prikk i det fjerne, og han knep øynene sammen og forsøkte å se hva det var. Bruno husket at han hadde lest om en mann som hadde gått seg vill i ørkenen og som etter å ha gått uten mat og vann i flere dager begynte å innbille seg at han så deilige restauranter og digre fontener, men da mannen prøvde å spise eller drikke, forsvant de i løse luften og ble til håndfuller med sand. Han lurte på om det var det som var i ferd med å skje med ham nå.

Mens han tenkte på dette, førte føttene ham skritt for skritt nærmere og nærmere prikken i det fjerne, som i mellomtiden var blitt til en flekk, og som etter hvert begynte å bli til en klatt. Og så, like etter, ble klatten til en skikkelse. Da Bruno kom enda nærmere, så han at det verken var en prikk eller en flekk eller klatt eller en skikkelse, men et menneske.

Det var faktisk en gutt.

Bruno hadde lest nok bøker om oppdagelsesreisende til å vite at man aldri kunne vite hva man ville finne. Som oftest snublet man over interessante ting som bare var der, passet sine egne saker og ventet på å bli oppdaget (for eksempel Amerika). Andre ganger fant man noe som helst burde ha fått være i fred (for eksempel en død mus innerst i kjøkkenskapet).

Denne gutten tilhørte den første kategorien. Han bare satt der, passet sine egne saker og ventet på å bli oppdaget.

Bruno gikk saktere da han så prikken som ble til en flekk som ble til en klatt som ble til en gutt. Selv om det var et gjerde mellom dem, så visste han at man aldri kan være for påpasselig overfor fremmede, og at det alltid er best å gå forsiktig fram. Så han gikk videre, og snart var de tvers overfor hverandre.

"Hei," sa Bruno.

"Hei," sa gutten.

Gutten var mindre enn Bruno. Han satt på bakken og hadde et fortapt ansiktsuttrykk. Han var kledd i den samme stripete pyjamasen som alle andre på den siden av gjerdet, og han hadde en stripete tøylue på hodet. Han hadde verken sko eller sokker, og føttene hans var ganske skitne. Rundt armen bar han et bånd med en sekstakket stjerne på.

Da Bruno først nærmet seg, satt gutten på bakken med beina i kors og stirret ned i støvet under seg. Men etter en stund så han opp, og Bruno fikk se ansiktet hans. Det var et ganske rart ansikt. Huden var nesten grå, men den hadde ikke noen gråfarge han hadde sett før. Han hadde veldig store øyne, med samme farge som karamell, og det hvite i øynene hans var veldig hvitt, og da gutten kikket opp, så ikke Bruno annet enn et par store, triste øyne.

Bruno mente at han aldri før hadde sett en magrere eller tristere gutt, men han kom fram til at det var best å snakke med ham.

"Jeg har vært på oppdagelsesferd," sa Bruno.

"Har du?" svarte den lille gutten.

"Ja. I nesten to timer."

Det var egentlig ikke helt sant. Bruno hadde vært på oppdagelsesferd i bare litt over en time, men han syntes ikke det var så ille å overdrive litt. Det var ikke helt som å lyve, og det fikk ham til å virke mer eventyrlysten enn han egentlig var.

"Har du funnet noe?" spurte den magre gutten.

"Veldig lite."

"Ingenting?"

"Vel, jeg fant deg," sa Bruno etter en liten stund.

Han betraktet den lille gutten og vurderte å spørre om hvorfor han så så trist ut, men han nølte, for han var redd for at det kunne virke frekt. Han visste at folk som var triste iblant ikke ville snakke om det, mens de andre ganger snakket helt av seg selv og ikke snakket om annet på mange måneder. Men nå mente Bruno at det var best å vente med å si noe. Han hadde funnet noe på oppdagelsesferden, og det slo ham at når han nå, etter så mange måneder, endelig snakket med en fra den andre siden av gjerdet, var det lurt å prøve å få mest mulig ut av det.

Han satte seg på bakken på sin side av gjerdet, la beina i kors, akkurat som den lille gutten, og ønsket at han hadde tatt med seg litt sjokolade eller kanskje en kake som de kunne dele.

"Jeg bor i det huset på denne siden av gjerdet," sa Bruno.

"Gjør du? Jeg så huset en gang, på avstand, men jeg så ikke deg."

"Rommet mitt ligger i andre etasje," sa Bruno. "Derfra kan jeg se over gjerdet. Jeg heter Bruno, forresten."

"Jeg heter Shmuel," sa den lille gutten.

Bruno skar en grimase, usikker på om han hadde hørt riktig. "Hva sa du at du het?" spurte han.

"Shmuel," sa gutten som om det var det naturligste i verden. "Hva sa du at _du_ het?"

"Bruno," sa Bruno.

"Det navnet har jeg aldri hørt om," sa Shmuel.

"Og jeg har aldri hørt om navnet ditt," sa Bruno. "Shmuel." Han tenkte seg om. "Shmuel," gjentok han. "Jeg liker lyden av det når jeg sier det. Det høres ut som vinden som blåser."

"Bruno," sa Shmuel og nikket fornøyd. "Jo, jeg tror jeg liker navnet ditt, også. Det høres ut som noen som gnir seg på armene for å holde varmen."

"Jeg har aldri møtt noen som heter Shmuel før," sa Bruno.

"Det er mange som heter Shmuel på denne siden av gjerdet," sa den lille gutten. "Kanskje hundrevis. Jeg skulle ønske at jeg het noe som ingen andre het."

"Jeg har aldri møtt noen som heter Bruno," sa Bruno. "Bortsett fra meg, så klart. Jeg tror at jeg kanskje er den eneste."

"Da er du heldig," sa Shmuel.

"Jeg er vel det. Hvor gammel er du?" spurte han.

Shmuel tenkte seg om, så ned på fingrene sine og viftet med dem som om han telte noe. "Jeg er ni," sa han. "Jeg ble født den 15. april 1934."

Bruno stirret forbløffet på ham. "Hva sa du?" spurte han.

"Jeg sa at jeg ble født den 15. april 1934."

Bruno sperret opp øynene og formet munnen til en O. "Jeg nekter å tro det," sa han.

"Hvorfor det?"

"Nei," sa Bruno og ristet fort på hodet. "Jeg mener ikke at jeg ikke tror _deg_. Jeg mener bare at jeg ble overrasket. For _jeg_ ble født 15. april. Og jeg ble født i 1934. Vi ble født på samme dag."

Shmuel tenkte seg om. "Så da er du også ni," sa han.

"Ja. Er det ikke rart?"

"Veldig rart," sa Shmuel. "For det er kanskje mange som heter Shmuel på denne siden av gjerdet, men jeg tror ikke at jeg har møtt noen som har bursdag samme dag som meg."

"Vi er som tvillinger," sa Bruno.

"Litt," istemte Shmuel.

Bruno følte seg med ett veldig glad. I tankene hans dukket det opp et bilde av Karl og Daniel og Martin, de tre bestevennene han hadde her i verden, og han husket hvor moro de hadde hatt det i Berlin, og så skjønte han hvor ensom han hadde vært her i Alt-Trist.

"Har du mange venner?" spurte Bruno og la hodet litt på skakke mens han ventet på svaret.

"Å, ja," sa Shmuel. "På en måte, i hvert fall."

Bruno rynket pannen. Han hadde håpt at Shmuel skulle si nei, for da ville de hatt mer til felles. "Nære venner?" spurte han.

"Nei, ikke så veldig nære," sa Shmuel. "Men det er mange av oss, gutter på vår alder, mener jeg, på denne siden av gjerdet. Men vi slåss ofte. Det er derfor jeg kommer hit. For å være i fred."

"Det er så urettferdig," sa Bruno. "Jeg skjønner ikke hvorfor jeg må være på denne siden uten noen å snakke med og noen å leke med, mens du har mange venner og sikkert leker i flere timer hver dag. Jeg må snakke med far om det."

"Hvor er du fra?" spurte Shmuel, smalnet øynene og betraktet Bruno nysgjerrig.

"Berlin."

"Hvor er det?"

Bruno åpnet munnen for å svare, men så gikk det opp for ham at han ikke var helt sikker. "Det er i Tyskland, så klart," sa han. "Kommer du ikke fra Tyskland?"

"Nei, jeg er fra Polen," sa Shmuel.

Bruno rynket pannen. "Så hvorfor snakker du tysk?" spurte han.

"Fordi du sa hei på tysk. Så da svarte jeg på tysk. Kan du snakke polsk?"

"Nei," sa Bruno og lo nervøst. "Jeg kjenner ingen som kan snakke to språk. I hvert fall ikke noen på vår alder."

"Mamma er lærer på skolen min, og hun lærte meg tysk," forklarte Shmuel. "Hun snakker fransk, også. Og italiensk. Og engelsk. Hun er veldig klok. Jeg snakker ikke fransk og italiensk ennå, men hun sa at jeg måtte lære meg engelsk en dag, for det kunne hende at jeg ville få bruk for det."

"Polen," sa Bruno tankefullt og smakte på ordet. "Det er ikke så bra som Tyskland, er det vel?"

Shmuel rynket pannen. "Hvorfor ikke?" spurte han.

"Fordi Tyskland er det største av alle land," svarte Bruno. Det var noe han hadde hørt far si til bestefar en rekke ganger. "Vi er overlegne."

Shmuel stirret på ham, men sa ingenting, og Bruno fikk lyst til å skifte samtaleemne, for mens han formet ordene, merket han at de ikke lød riktig, og det siste han ønsket, var at Shmuel skulle tro at han var slem.

"Hvor er Polen, forresten?" spurte han da de hadde vært tause en liten stund.

"Det er i Europa," sa Shmuel.

Bruno prøvde å huske de landene han hadde lært om i geografitimen til herr Liszt. "Har du hørt om Danmark?" spurte han.

"Nei," sa Shmuel.

"Jeg tror at Polen er i Danmark," sa Bruno og var enda mer forvirret nå, men han prøve å virke klok. "For det er mange mil unna," gjentok han for å understreke at han kunne dette.

Shmuel stirret på ham en liten stund, åpnet munnen og lukket den, to ganger, som om han tenkte grundig gjennom hva han skulle si. "Men dette er i Polen," sa han til slutt.

"Er det?" spurte Bruno.

"Ja, det er det. Og Danmark ligger langt unna både Polen og Tyskland."

Bruno rynket pannen. Han hadde hørt om alle disse stedene, men det var så vanskelig å få orden på dem i tankene. "Jo, så klart," sa han. "Men alt er relativt, ikke sant? Avstander, mener jeg." Han ønsket at de kunne snakke om noe annet, for han begynte å tro at han tok helt feil, og bestemte seg for å følge bedre med i geografitimene.

"Jeg har aldri vært i Berlin," sa Shmuel.

"Og jeg tror ikke at jeg har vært i Polen før jeg kom hit," sa Bruno, og det var sant, for det hadde han ikke. "Hvis dette da virkelig er Polen."

"Det er det," sa Shmuel stille. "Men det er ikke noen fin del av Polen."

"Nei."

"Der jeg kommer fra, er det mye finere."

"Det er nok ikke så fint der som i Berlin," sa Bruno. "I Berlin hadde vi et stort hus med fem etasjer hvis man telte med kjelleren og loftsetasjen. Og det er fine gater og butikker og fruktboder og massevis av kafeer der. Men hvis du kommer dit en gang, vil jeg ikke anbefale å gå rundt i byen på en lørdag ettermiddag, for det er altfor mye folk der da, og man risikerer å bli knuffet fra side til side. Og det var mye finere der før alt det dumme begynte å skje."

"Hva mener du?" spurte Shmuel.

"Vel, det var ganske stille der før," forklarte Bruno, som ikke likte å snakke om forandringene. "Og jeg kunne lese om natten. Men nå er det bråkete iblant, og skummelt, og vi må slukke lampene når det blir mørkt."

"Der jeg kommer fra, er det mye finere enn det," sa Shmuel, som aldri hadde vært i Berlin. "Alle er veldig koselige, og jeg kommer fra en stor familie, og maten smaker mye bedre også."

"Da får vi bli enige om å være uenige," sa Bruno, som ikke hadde lyst til å krangle med den nye vennen.

"Greit," sa Shmuel.

"Liker du å dra på oppdagelsesferd?" spurte Bruno etter en liten stund.

"Jeg har aldri gjort det, egentlig," innrømte Shmuel.

"Jeg skal bli oppdagelsesreisende når jeg blir stor," sa Bruno og nikket kort. "Nå kan jeg ikke gjøre stort annet enn å lese om oppdagelsesreisende, men da kommer jeg i hvert fall ikke til å gjøre de tabbene de gjorde."

Shmuel rynket pannen. "Hva slags tabber?" spurte han.

"Å, utallige," forklarte Bruno. "Når det gjelder oppdagelsesferder, må man alltid vite om det man har funnet, var verdt å finne. Enkelte ting bare ligger der og passer sine egne saker og venter på å bli funnet. Amerika, for eksempel. Mens andre ting helst burde fått være i fred. Som en død mus innerst i kjøkkenskapet."

"Jeg tror at jeg tilhører den første kategorien," sa Shmuel.

"Ja," svarte Bruno. "Det tror jeg også. Kan jeg spørre deg om noe?" la han til etter en liten stund.

"Ja," sa Shmuel.

Bruno tenkte seg om. Han ville formulere dette helt riktig.

"Hvorfor er det så mange på den siden av gjerdet?" spurte han. "Og hva gjør dere der, alle sammen?"

xxx1 Kapittel 11 -- Røveren

Noen måneder tidligere, like etter at far hadde fått den nye uniformen som gjorde at alle måtte kalle ham "kommandant", og like før Bruno oppdaget Maria i ferd med å pakke sakene hans, hadde far kommet hjem en kveld og vært svært opprømt, noe som slett ikke liknet ham. Han hadde marsjert inn i stuen, der mor, Bruno og Gretel satt og leste.

"Torsdag kveld," forkynte han. "Hvis vi har noen planer for torsdag kveld, må vi avlyse dem."

"Du kan forandre planene dine hvis du vil," sa mor. "Men jeg har gjort en avtale om å dra i teateret sammen med --"

"Røveren ønsker å snakke med meg om noe," sa far, som var den eneste som hadde lov til å avbryte mor. "Jeg fikk en telefon i ettermiddag. Det eneste tidspunktet som passer, er torsdag kveld, og han har invitert seg selv til middag."

Mor sperret opp øynene og formet munnen til en O. Bruno stirret på henne og lurte på om det var slik han selv så ut når han ble forbauset.

"Du tøyser," sa mor og bleknet. "Kommer han hit? Hjem til oss?"

Far nikket. "Klokken sju," sa han. "Så vi bør nok diske opp med noe spesielt."

"Du store min," sa mor. Blikket hennes for fram og tilbake mens hun begynte å tenke gjennom alt som måtte gjøres.

"Hvem er Røveren?" spurte Bruno.

"Du uttaler det feil," sa far og uttalte det riktig for ham.

"Røveren," sa Bruno igjen. Han prøvde å si det riktig, men klarte det ikke nå heller.

"Nei," sa far. "Fø -- glem det!"

"Men hvem er han?" spurte Bruno igjen.

Far stirret forbauset på ham. "Du vet godt hvem Røveren er," sa han.

"Nei, jeg gjør ikke det," sa Bruno.

"Han styrer landet, din idiot," sa Gretel for å vise seg, slik søstre pleier å gjøre. (Det var en av de tingene som gjorde henne til Et håpløst tilfelle.) "Leser du ikke aviser?"

"Ikke kall broren din en idiot," sa mor.

"Kan jeg kalle ham dum?"

"Helst ikke."

Gretel satte seg igjen, skuffet, men hun geipet likevel til Bruno.

"Kommer han alene?" spurte mor.

"Jeg glemte å spørre," sa far. "Men jeg antar at han har _henne_ med seg."

"Du store min," gjentok mor. Hun reiste seg og tenkte gjennom alle de tingene hun måtte gjøre før torsdag, og det var bare to dager til. Huset måtte vaskes fra kjeller til tak, vinduene måtte pusses, spisebordet måtte skrubbes og poleres, maten måtte bestilles, hushjelpens og butlerens uniformer måtte vaskes og presses, og serviset og glassene måtte poleres til de glitret.

Enda listen over arbeidsoppgaver vokste hele tiden, klarte mor å få alt unna i tide, trass i at hun stadig vekk bemerket at kvelden ville ha blitt en større suksess dersom enkelte hadde hjulpet mer til i huset.

En time før Røveren skulle komme, ble Gretel og Bruno ført ned i første etasje, der de for en gangs skyld ble invitert inn på farens kontor. Gretel var kledd i hvit kjole og knestrømper, og håret hennes var formet til korketrekkerkrøller. Bruno hadde på seg en mørkebrun shorts, en enkel, hvit skjorte og et mørkebrunt slips. Han hadde fått nye sko for anledningen, og han var veldig stolt av dem, enda de var for små til ham, strammet rundt føttene og var vanskelige å gå i. Men alle disse forberedelsene og fine klærne fortonte seg litt overdrevent for ham, for barna ble ikke invitert til middag. De hadde spist en time tidligere.

"Nå, barn," sa far som satt bak skrivebordet og lot blikket gli fra sønnen til datteren og tilbake igjen. "Dere vet at dette er en svært viktig kveld for oss, ikke sant?"

De nikket.

"Og at det er svært viktig for karrieren min at alt går bra i kveld?"

De nikket igjen.

"Det er en rekke regler som vi må gå gjennom før vi begynner." Far hadde stor tro på regler. Hver gang det var en spesiell anledning i huset, ble det lagd nye regler.

"Nummer én," sa far. "Når Røveren kommer, skal dere stå stille i hallen og være klare til å ta imot ham. Ikke si noe før han snakker til dere, og så svarer dere i et klart tonefall og uttaler hvert ord tydelig. Er det forstått?"

"Ja, far," mumlet Bruno.

"Det er akkurat slik det ikke skal være," sa far og siktet til mumlingen. "Åpne munnen og snakk som en voksen. Det siste vi ønsker, er at dere oppfører dere som unger. Hvis Røveren overser dere, så skal dere heller ikke si noe, men holde blikket rettet framover og vise ham den respekten og høfligheten som en stor leder fortjener."

"Selvfølgelig, far," sa Gretel med klar stemme.

"Og når mor og jeg spiser middag sammen med Røveren, må dere begge sitte pent på rommet deres. Ingen løping i gangene, ikke skli på rekkverket," -- nå så han megetsigende rett på Bruno -- "og ingen avbrytelser. Er det forstått? Jeg vil ikke at noen av dere skal gjøre ugagn."

Bruno og Gretel nikket, og far reiste seg som tegn om at samtalen var over.

"Da har vi reglene klart for oss," sa han.

Tre kvarter senere ringte det på dørklokken, og opphisselsen brøt ut i hele huset. Bruno og Gretel inntok plassene sine side om side ved trappen, og mor sto der og vred hendene nervøst. Far kastet et blikk på alle sammen etter tur og nikket tilfreds. Så åpnet han døren.

Utenfor sto det to mennesker, en ganske liten mann og en litt høyere kvinne.

Far gjorde honnør og inviterte dem inn. Maria bukket enda dypere enn vanlig og tok imot klærne deres mens far presenterte familien. Først snakket de til mor, og det ga Bruno sjansen til å se på gjestene og selv bedømme om de fortjente alt oppstusset.

Røveren var kortere enn far, og han så heller ikke like sterk ut. Det mørke håret var kortklipt, og han hadde en liten bart, så liten at Bruno undret seg over hvorfor han hadde den, om han rett og slett hadde glemt en flekk da han barberte seg. Men kvinnen som sto ved siden av ham, var den vakreste kvinnen han noensinne hadde sett. Hun hadde blondt hår og veldig røde lepper, og da Røveren snakket til mor, snudde hun seg og så på Bruno og smilte så han rødmet av forlegenhet.

"Og dette er barna våre, Røver," sa far idet Gretel og Bruno tok et skritt fram. "Gretel og Bruno."

"Og hvem er hvem?" sa Røveren, noe som fikk alle til å le unntatt Bruno, som mente at det var helt åpenbart og ikke noen morsom spøk. Røveren strakte fram hånden og håndhilste på dem, og Gretel neide omhyggelig og innøvd. Bruno storkoste seg da det gikk galt og hun holdt på å snuble.

"Så sjarmerende barn," sa den vakre, blonde kvinnen. "Hvor gamle er de, om jeg tør spørre?"

"Jeg er tolv, men han er bare ni," sa Gretel og så nedlatende på broren. "Og jeg kan snakke fransk," la hun til. Det var ikke helt sant, men hun hadde lært noen vendinger på skolen.

"Ja, men hvorfor skulle du ønske å kunne det?" spurte Røveren, og denne gangen var det ingen som lo. I stedet flyttet de keitet på seg, og Gretel stirret på ham, usikker på om han egentlig ville ha et svar.

Saken løste seg fort da Røveren, som virket som den mest uforskammete gjesten Bruno hadde møtt, snudde seg og gikk rett inn i spisestuen og satte seg ved enden av bordet -- på fars plass! -- uten å si et ord. Mor og far var litt oppkavet da de fulgte etter ham, og mor ga beskjed til Lars om at han kunne varme opp suppen.

"Jeg kan også snakke fransk," sa den vakre, blonde kvinnen og bøyde seg ned og smilte til de to barna. Hun virket ikke så redd for Røveren som mor og far var. "Fransk er et nydelig språk, og du er veldig flink som lærer deg det."

"Eva," ropte Røveren fra det andre rommet og knipset med fingrene som om hun var en hund. Kvinnen himlet med øynene, reiste seg sakte og snudde seg.

"Du har fine sko, Bruno, men de ser litt små ut," sa hun og smilte. "Hvis de strammer, så må du si ifra til moren din så du ikke skader deg."

"De er _litt_ stramme," innrømte Bruno.

"Jeg pleier ikke å ha krøller," sa Gretel, som var misunnelig på den oppmerksomheten broren fikk.

"Hvorfor ikke?" spurte kvinnen. "Det er jo så pent."

"Eva!" brølte Røveren igjen, og nå begynte hun å gå bort fra dem.

"Det var hyggelig å hilse på dere," sa hun før hun gikk inn i spisestuen og satte seg til venstre for Røveren. Gretel gikk mot trappen, men Bruno ble stående som naglet til gulvet og se på kvinnen inntil hun vendte blikket mot ham igjen og vinket til ham akkurat idet far kom til syne. Han lukket døren og nikket kort, og Bruno skjønte at det var på tide å gå opp på rommet og sitte der musestille, ikke lage noe bråk og i hvert fall ikke skli ned rekkverket.

Røveren og Eva ble værende i nesten to timer, og verken Gretel eller Bruno ble invitert ned i første etasje for å si farvel til dem. Men fra soveromsvinduet så Bruno dem gå mot bilen -- Bruno ble imponert over at han hadde egen sjåfør -- så åpnet ikke Røveren døren for følget sitt, men satte seg i stedet inn i bilen og begynte å lese avisen mens kvinnen igjen sa farvel til mor og takket for en nydelig middag.

For en ekkel fyr, tenkte Bruno.

Senere den kvelden overhørte Bruno bruddstykker av samtalen mellom mor og far. Enkelte setninger drev gjennom nøkkelhullet eller under døren til farens kontor og opp trappen, rundt avsatsen og inn til Brunos soverom. De snakket uvanlig høyt, men Bruno kunne bare høre brokker av det de sa:

"... å forlate Berlin. Og til et slikt sted ..." sa mor.

"... ikke noe valg, i hvert fall ikke hvis vi fortsatt ..." sa far.

"... som om det er det mest naturlige i verden, og det er det ikke, det er det ikke ..." sa mor.

"... som ville skje, er at jeg ville blitt ført bort og behandlet som ..." sa far.

"... at de skal vokse opp på et sted som ..." sa mor.

"... og det er mitt siste ord om den saken. Jeg vil ikke høre mer ..." sa far.

Det må ha vært slutten av samtalen, for mor forlot fars kontor, og Bruno sovnet.

Et par dager senere kom han hjem fra skolen og oppdaget at Maria var på rommet hans, i ferd med å ta alle tingene hans ut av skapet og pakke dem i fire store trekasser, selv de tingene han hadde gjemt helt innerst og som tilhørte ham og som ingen andre hadde noe med, og det var der denne historien begynte.

xxx1 Kapittel 12 -- Shmuel tenker ut et svar på Brunos spørsmål

"Alt jeg kan si, er dette," begynte Shmuel. "Før vi kom hit, bodde jeg sammen med moren min, faren min og broren min, Josef, i en liten leilighet over butikken hvor pappa lagde klokker. Hver morgen spiste vi frokost klokken sju, og så dro vi til skolen, og pappa reparerte klokker som folk kom med, og lagde nye også. Jeg hadde en nydelig klokke, men jeg har den ikke nå lenger. Den hadde en gyllen skive, og jeg trakk den opp hver kveld før jeg la meg, og den viste alltid rett tid."

"Hva skjedde med den?" spurte Bruno.

"De tok den fra meg," sa Shmuel.

"Hvem?"

"Soldatene, så klart," sa Shmuel som om det var det mest innlysende i verden.

"Og en dag begynte ting å skje," fortsatte han. "Jeg kom hjem fra skolen, og da holdt moren min på med å lage armbånd til oss av et spesielt stoff, og hun tegnet en stjerne på hvert av dem. Sånn." Med fingeren risset han opp et mønster på den støvete bakken.

"Og hun sa at hver gang vi forlot huset, måtte vi ta på oss armbåndet."

"Faren min har også et," sa Bruno. "På uniformen sin. Det er veldig fint. Det er rødt med et svart og hvitt mønster på." Med fingeren tegnet han et annet mønster på den støvete bakken på sin side av gjerdet.

"Ja, men det er annerledes, ikke sant?" sa Shmuel.

"Ingen har gitt meg noe armbånd," sa Bruno.

"Men jeg ba ikke om å få et," sa Shmuel.

"Jeg kunne likevel tenke meg å ha ett," sa Bruno. "Men jeg vet ikke hvilket jeg liker best, ditt eller fars."

Shmuel ristet på hodet, men fortalte videre. Det var ikke så ofte han tenkte på dette lenger, for tanken på det livet han levde før, over urmakerforretningen, gjorde ham veldig trist.

"Vi gikk med de armbåndene i noen måneder," sa han. "Men så begynte ting å skje igjen. En dag jeg kom hjem, sa mamma at vi ikke kunne bo i huset vårt lenger --"

"Det skjedde med meg også!" utbrøt Bruno, glad for at han ikke var den eneste gutten som var blitt tvunget til å flytte. "Røveren kom til middag, skjønner du, og så måtte vi flytte hit. Og jeg _hater_ dette stedet," la han høylytt til. "Kom han hjem til dere også?"

"Nei, men vi fikk vite at vi ikke lenger kunne bo i huset vårt, og at vi måtte flytte til en annen del av Krakow, der soldatene bygde en diger mur. Moren og faren og broren min og jeg måtte bo på det samme rommet, alle sammen."

"Alle sammen?" spurte Bruno. "På ett rom?"

"Og ikke bare vi," sa Shmuel. "Det var enda en familie der, og moren og faren der kranglet alltid, og en av sønnene var større enn jeg var, og han slo meg, enda jeg ikke gjorde noe galt."

"Dere kan ikke ha bodd på ett rom, alle sammen," sa Bruno og ristet på hodet. "Det er helt tullete."

"Alle sammen," sa Shmuel og nikket. "Elleve stykker til sammen."

Bruno åpnet munnen for å protestere igjen -- han trodde egentlig ikke at elleve mennesker kunne bo på samme rom -- men ombestemte seg.

"Vi bodde der i noen måneder," fortsatte Shmuel, "alle sammen på ett rom. Det var et lite vindu der, men jeg likte ikke å se ut av det, for da så jeg muren, og jeg hatet den muren fordi det gamle huset vårt lå på den andre siden. Og den delen av byen var utrivelig, for det var alltid bråkete der og umulig å sove. Og jeg hatet Luka, den gutten som slo meg enda jeg ikke gjorde noe galt."

"Gretel slår meg iblant," sa Bruno. "Hun er søsteren min," la han til. "Hun er Et håpløst tilfelle. Men snart blir jeg større og sterkere enn hun er, og da skal jeg ta igjen."

"Så en dag kom soldatene med store lastebiler," fortsatte Shmuel, som ikke virket det minste interessert i å høre om Gretel. "Og alle ble kommandert ut av huset. Det var mange som ikke ville det, og de gjemte seg der de kunne, men til slutt tror jeg alle sammen ble tatt. Og lastebilene fraktet oss til toget, og toget ..." Han nølte litt og bet seg i leppen. Bruno syntes at han virket helt på gråten, men kunne ikke skjønne hvorfor.

"Toget var fælt," sa Shmuel. "For det første var det altfor mange i vognene. Og det var nesten ikke luft. Og det luktet grusomt."

"Det var fordi dere presset dere inn i ett tog," sa Bruno, som husket de to togene han hadde sett på stasjonen da han forlot Berlin. "Det sto et annet tog på den andre siden av perrongen, men det virket ikke som om noen la merke til det. Det var det vi tok. Dere burde også ha reist med det."

"Jeg tror ikke at vi ville ha fått lov," sa Shmuel og ristet på hodet. "Vi slapp ikke ut av vognen."

"Dørene er i enden," forklarte Bruno.

"Det var ingen dører der," sa Shmuel.

"Det er klart det var dører der," sa Bruno med et sukk. "De er i enden," gjentok han. "Like ved matkupeen."

Shmuel ga seg ikke. "Det var ikke noen dører der," sa han. "Hvis det hadde vært det, ville vi ha gått av, alle sammen."

Bruno mumlet noe slikt som "det er klart det var dører", men sa det ikke så høyt at Shmuel hørte det.

"Da toget endelig stanset," fortsatte Shmuel, "så var vi på et veldig kaldt sted, og vi måtte gå hit, alle sammen."

"Vi hadde bil," sa Bruno, høyt nå.

"Og mamma ble tatt fra oss, og pappa og Josef og jeg ble plassert i skurene der borte, og der har vi vært siden."

Shmuel så veldig trist ut da han fortalte dette, men Bruno forsto ikke hvorfor; det lød ikke så ille, og mye av det samme hadde jo skjedd med ham selv.

"Er det mange gutter der?" spurte Bruno.

"Hundrevis," sa Shmuel.

Bruno sperret opp øynene. "Hundrevis?" sa han forbløffet. "Det er urettferdig. På denne siden av gjerdet er det ingen å leke med. Ikke en eneste en."

"Vi leker ikke," sa Shmuel.

"Leker ikke? Hvorfor ikke?"

"Hva skulle vi leke?" spurte han og så forvirret ut bare ved tanken.

"Tja, jeg vet ikke," sa Bruno. "Alt mulig. Fotball, for eksempel. Eller dra på oppdagelsesferd. Hvordan er det å utforske der, forresten? Er det fint?"

Shmuel ristet på hodet og svarte ikke. Han så tilbake mot skurene, og så snudde han seg mot Bruno. Han ville ikke si den neste setningen, men smerten i magen tvang ham til det.

"Du har vel ikke noe mat med deg?" spurte han.

"Dessverre," sa Bruno. "Jeg hadde tenkt å ta med litt sjokolade, men så glemte jeg det."

"Sjokolade," sa Shmuel veldig sakte. Tungen stakk fram mellom tennene hans. "Jeg har bare smakt sjokolade én gang."

"Bare én gang? Jeg elsker sjokolade. Jeg får ikke nok av det, enda mor sier at det får tennene mine til å råtne."

"Du har vel ikke noe brød?"

Bruno ristet på hodet. "Nei, ingenting," sa han. "Middagen blir ikke servert før klokken halv sju. Når spiser dere?"

Shmuel trakk på skuldrene og støttet seg opp på beina. "Jeg tror det er best at jeg kommer meg tilbake," sa han.

"Kanskje du kan spise middag hos oss en kveld," sa Bruno, men han var ikke sikker på om det var noen god idé.

"Kanskje," sa Shmuel, men han lød ikke overbevist.

"Eller jeg kan komme til deg," sa Bruno. "Kanskje jeg kan treffe vennene dine," la han forhåpningsfullt til. Han hadde håpt at Shmuel skulle foreslå det, men det lot ikke til at det ville skje.

"Men du er på feil side av gjerdet," sa Shmuel.

"Jeg kan krype under," sa Bruno. Han bøyde seg ned og løftet tråden opp fra bakken. I midten, mellom trestolpene, var det ganske lett å løfte den, og en gutt på Brunos størrelse ville ikke ha noen problemer med å krype under. Shmuel så på og trakk seg engstelig unna.

"Jeg må dra," sa han.

"En annen ettermiddag da," sa Bruno.

"Jeg har egentlig ikke lov til å være her. Hvis de finner meg, blir det bråk."

Han snudde seg og gikk, og igjen la Bruno merke til hvor liten og mager den nye vennen hans var. Han nevnte det ikke, for han visste godt hvor ekkelt det var å bli kritisert for noe så dumt som kroppshøyden, og det siste han ønsket, var å være slem mot Shmuel.

"Jeg kommer tilbake i morgen," ropte Bruno, men Shmuel svarte ikke. I stedet begynte han å løpe tilbake mot leiren og etterlot Bruno til seg selv.

Bruno kom fram til at han hadde drevet mer enn nok utforskning for en dag, så han bega seg hjemover, opprømt over det som hadde skjedd, og gledet seg til å fortelle mor og far og Gretel -- som kom til å bli så misunnelig at hun nesten ville eksplodere -- og Maria og kokka og Lars om eventyret han hadde opplevd den ettermiddagen, og om den nye bestevennen med det rare navnet, og at gutten hadde bursdag samme dag som han selv, men jo nærmere huset han kom, desto mer tvilte han på at det var noe lurt.

Tross alt, resonnerte han, så kan det hende at de ikke vil at jeg skal være venner med ham lenger, og hvis det skjer, vil de kanskje nekte meg å dra hit. Da Bruno gikk inn hoveddøren og kjente lukten av en stek i ovnen, hadde han bestemt seg for at det var best å holde tett og ikke si et ord om saken. Det skulle være hans egen hemmelighet. Vel, hans og Shmuels.

Bruno var av den oppfatning at når det gjaldt foreldre, og særlig når det gjaldt søstre, så hadde de ikke vondt av det de ikke visste.

xxx1 Kapittel 13 -- Vinflasken

Etter som ukene gikk, begynte Bruno å innse at han ikke kom til å få se Berlin igjen i overskuelig framtid, og at han bare kunne glemme å skli på rekkverket og treffe Karl og Daniel og Martin på en stund.

Men for hver dag som gikk, ble han stadig mer vant til å bo her, og han følte seg ikke så ulykkelig lenger. Nå hadde han i alle fall noen å snakke med. Hver ettermiddag, etter at undervisningen var over, gikk han langsmed gjerdet og satte seg og snakket med sin nye venn, Shmuel, inntil det var på tide å dra hjem. Det begynte å veie opp for alle de stundene han hadde savnet Berlin.

En ettermiddag han drev og fylte lommene med brød og ost fra kjøkkenet, kom Maria inn og stanset da hun så hva han holdt på med.

"Hallo," sa Bruno og prøvde å oppføre seg akkurat som vanlig. "Du skremte meg. Jeg hørte ikke at du kom."

"Du spiser vel ikke nå?" spurte Maria med et smil. "Du har spist lunsj, ikke sant? Og så er du sulten igjen?"

"Litt," sa Bruno. "Jeg skal gå en tur og tenkte at jeg kanskje ville bli småsulten på veien."

Maria trakk på skuldrene og gikk bort til komfyren, der hun satte en vannkjele til koking. På benken ved siden av henne lå det hauger med poteter og gulrøtter, klare til å skrelles når Pavel kom senere på ettermiddagen. Bruno skulle akkurat til å gå da han la merke til maten, og han husket noe han hadde grunnet på en stund. Han hadde ikke visst hvem han skulle spørre, men dette virket som den rette anledningen.

"Maria," sa han, "kan jeg spørre deg om noe?"

Hushjelpen snudde seg og så overrasket på ham. "Selvfølgelig, herr Bruno," sa hun.

"Hvis jeg gjør det, lover du å ikke si til noen at jeg spurte om det?"

Hun smalnet øynene mistenksomt, men nikket. "Greit," sa hun. "Hva er det du vil vite?"

"Det gjelder Pavel," sa Bruno. "Du kjenner ham, ikke sant? Han som kommer hit og skreller grønnsaker og serverer ved bordet."

"Ja da," sa Maria med et smil. Hun lød lettet over at spørsmålet ikke var alvorligere. "Jeg kjenner Pavel. Vi har snakket sammen mange ganger. Hvorfor spør du om ham?"

"Vel," sa Bruno og valgte ordene med omhu så ikke han skulle si noe han ikke burde. "Husker du like etter at vi kom hit, da jeg bygde husken i treet og falt og skrapte opp kneet?"

"Ja," sa Maria. "Du har ikke vondt igjen, vel?"

"Nei, det er ikke det," sa Bruno. "Men da jeg skadde meg, var Pavel den eneste voksne i nærheten, og han tok meg med inn hit og renset såret og vasket det og smurte grønn salve på det, og det sved, men det ble bedre, og så surret han en bandasje rundt."

"Tja, det er jo sånt man gjør når noen skader seg," sa Maria.

"Jeg vet det," fortsatte han. "Men han fortalte meg at han ikke var noen tjener."

Maria ble stram i ansiktet, og hun sa ikke noe på en stund. I stedet så hun vekk, slikket seg på leppene og nikket. "Jeg forstår," sa hun. "Og hva fortalte han at han egentlig var?"

"Han sa at han var lege," sa Bruno. "Og det virker helt feil. Han er vel ikke noen lege?"

"Nei," sa Maria og ristet på hodet. "Nei, han er ikke lege. Han er tjener."

"Jeg visste det," sa Bruno, svært fornøyd med seg selv. "Hvorfor løy han da? Jeg skjønner det ikke."

"Pavel er ikke lege nå lenger, Bruno," sa Maria stille. "Men han var det. I et annet liv. Før han kom hit."

Bruno rynket pannen og tenkte seg om. "Jeg forstår det ikke," sa han.

"Det er det ikke mange som gjør," sa Maria.

"Men hvis han var lege, hvorfor er han det ikke nå lenger?"

Maria sukket og kastet et blikk ut av vinduet for å forsikre seg om at ingen kom, og så nikket hun mot stolene, og både hun og Bruno satte seg.

"Hvis jeg forteller deg det Pavel fortalte meg om livet sitt," sa hun, "så må du ikke si det videre. Forstår du det? Det kan være farlig for oss alle."

"Jeg skal ikke si det til noen," sa Bruno, som elsket hemmeligheter og nesten aldri avslørte dem, unntatt når det var helt nødvendig, så klart, og han ikke kunne gjøre noe med det.

"Ja vel," sa Maria. "Dette er det jeg vet."

Bruno kom sent fram til møtestedet ved gjerdet, men som vanlig satt den nye vennen hans med beina i kors og ventet på ham.

"Unnskyld at jeg er sen," sa han og rakte Shmuel litt brød og ost gjennom gjerdet. Det var det som var igjen etter at han selv hadde spist litt underveis fordi han ble småsulten likevel. "Jeg snakket med Maria."

"Hvem er Maria?" spurte Shmuel uten å se opp mens han slukte maten.

"Hun er hushjelpen vår," forklarte Bruno. "Hun er veldig snill, selv om far sier at hun er overbetalt. Men hun fortalte meg om en mann som heter Pavel som renser grønnsaker for oss og serverer mat. Jeg tror han bor på din side av gjerdet."

Shmuel så opp et øyeblikk og sluttet å spise. "På min side?" spurte han.

"Ja. Kjenner du ham? Han er veldig gammel og har en hvit jakke som han bruker når han serverer middag. Du har sikkert sett ham."

"Nei," sa Shmuel og ristet på hodet. "Jeg kjenner ham ikke."

"Men det må du da gjøre," sa Bruno irritert, som om Shmuel var vanskelig med vilje. "Han er ikke så høy som enkelte voksne, og han har grått hår og går litt framoverbøyd."

"Jeg tror ikke du vet hvor mange som bor på denne siden av gjerdet," sa Shmuel. "Det er tusenvis av oss her."

"Men denne mannen heter Pavel," fortsatte Bruno. "Da jeg falt ned fra husken, renset han såret så det ikke skulle bli verk i det, og bandasjerte beinet mitt. Uansett, grunnen til at jeg ville fortelle deg om ham, er at han også er fra Polen. Som du."

"De fleste her er fra Polen," sa Shmuel. "Men det er noen fra andre steder også, fra Tsjekkoslovakia, for eksempel, og --"

"Ja, men det er derfor jeg trodde at du kanskje kjente ham. Uansett, så var han lege i hjembyen sin før han kom hit, men han får ikke lov til å være lege lenger, og hvis far hadde visst at han stelte med kneet mitt da jeg skadde meg selv, ville det blitt bråk."

"Soldatene liker som regel ikke at folk blir friske," sa Shmuel og svelget det siste brødstykket. "Vanligvis er det omvendt."

Bruno nikket, selv om han ikke helt skjønte hva Shmuel mente, og myste opp mot himmelen. Etter en liten stund så han gjennom gjerdet og stilte et annet spørsmål som han hadde lurt på lenge.

"Vet du hva du vil bli når du blir voksen?" sa han.

"Ja," sa Shmuel. "Jeg vil jobbe i en dyrehage."

"En dyrehage?" spurte Bruno.

"Jeg liker dyr," sa Shmuel stille.

"Jeg skal bli soldat," sa Bruno med bestemt stemme. "Som far."

"Jeg vil ikke bli soldat."

"Jeg mener ikke en som løytnant Kotler," sa Bruno fort. "Ikke en som marsjerer rundt som om han eier huset, og ler med søsteren din og hvisker med moren din. Jeg synes ikke at han er noen god soldat i det hele tatt. Jeg mener en som far. En av de gode soldatene."

"Det finnes ikke gode soldater," sa Shmuel.

"Jo, så klart," sa Bruno.

"Hvem da?"

"Tja, far, for eksempel," sa Bruno. "Det er derfor han har så fin uniform, og det er derfor alle kaller ham kommandant og gjør akkurat som han sier. Røveren har store planer for ham fordi han er så god soldat."

"Det finnes ikke gode soldater," gjentok Shmuel.

"Unntatt far," gjentok Bruno, som håpte at han ikke ville si det igjen, for han ville ikke krangle med ham. Tross alt, han var den eneste vennen han hadde her i Alt-Trist. Men far var far, og Bruno syntes ikke det var riktig av noen å si noe stygt om ham.

Begge guttene var helt tause i et par minutter, for ingen av dem ville si noe han kanskje kom til å angre på.

"Du vet ikke hvordan det er her," sa Shmuel til slutt med lav stemme. Det var bare så vidt Bruno hørte ordene.

"Du har ikke noen søster, har du vel?" spurte Bruno fort og lot som om han ikke hadde hørt ham, for da trengte han ikke å svare.

"Nei," sa Shmuel og ristet på hodet.

"Du er heldig," sa Bruno. "Gretel er bare tolv, og hun tror at hun vet alt, men egentlig er hun Et håpløst tilfelle. Hun sitter og glor ut av vinduet, og når hun får øye på løytnant Kotler, løper hun ned trappen og ut i gangen og later som om hun har vært der hele tiden. Her om dagen så jeg at hun gjorde det, og da han kom inn, skvatt hun og sa: _Løytnant Kotler, jeg visste ikke at du var her_, men jeg tror at hun ventet på ham."

Bruno hadde ikke sett på Shmuel mens han sa alt det, men da han så bort på ham, la han merke til at vennen var blitt enda blekere enn vanlig.

"Hva er i veien?" spurte han. "Du ser ut som om du er kvalm."

"Jeg liker ikke å snakke om ham," sa Shmuel.

"Om hvem?" spurte Bruno.

"Løytnant Kotler. Han skremmer meg."

"Han skremmer meg også litt," innrømte Bruno. "Han er en bølle. Og han lukter rart. Det er alt det etterbarberingsvannet han bruker." Nå begynte Shmuel å skjelve litt, og Bruno så seg rundt, som om han kunne se, og ikke kjenne, om det var kaldt eller varmt. "Hva er i veien?" spurte han. "Det er ikke så kaldt, er det vel? Du skulle ha tatt med en genser. Det begynner å bli kjøligere om kveldene."

Senere den kvelden ble Bruno skuffet over å oppdage at løytnant Kotler skulle spise middag med ham, mor, far og Gretel. Pavel, iført den hvite jakken som vanlig, oppvartet dem under måltidet.

Bruno betraktet Pavel, som gikk rundt bordet, og det gikk opp for ham at han syntes synd på Pavel hver gang han så ham. Han lurte på om den hvite jakken han gikk med som tjener, var den samme som han hadde brukt da han var lege. Pavel bar tallerkenene inn og satte dem foran hver enkelt, og mens de spiste og snakket, holdt han seg tilbaketrukket mot veggen, der han sto helt i ro, uten å se på noe som helst. Det var som om han sov stående og med åpne øyne.

Hver gang noen trengte noe, var Pavel straks på pletten, men jo mer Bruno så på ham, desto sikrere ble han på at en katastrofe ville skje. For hver uke som hadde gått, var det som om han hadde krympet, om noe sånt gikk an, og fargen i kinnene hans var nesten helt borte. Øynene virket tunge av tårer, og Bruno tenkte at hvis Pavel blunket, ville tårene komme i strie strømmer, så han håpte at han ikke skulle blunke.

Da Pavel kom inn med tallerkenene, la Bruno merke til at han skalv på hendene mens han bar dem. Og da han som vanlig trakk seg tilbake, virket det som om han svaiet, og han måtte støtte seg til veggen. Mor måtte be om suppe to ganger før han hørte henne, og han lot vinflasken bli tom før han åpnet en ny tidsnok til å gi far påfyll.

"Herr Liszt lar oss ikke lese dikt og skuespill," klagde Bruno mens de spiste hovedretten. Ettersom familien hadde en middagsgjest, var de formelt kledd: far i uniform, mor i en grønn kjole som sto til øynene hennes, og Gretel og Bruno i de klærne de hadde brukt i kirken i Berlin. "Jeg spurte om vi kunne lese det en dag, men han sa nei, ikke så lenge han hadde ansvaret for utdannelsen vår."

"Han hadde nok sine grunner," sa far mens han gikk løs på et lammelår.

"Det eneste han vil at vi skal gjøre, er å studere historie og geografi," sa Bruno. "Jeg begynner å hate historie og geografi."

"Ikke si hate, Bruno, vær så snill," sa mor.

"Hvorfor hater du historie?" spurte far. Han la fra seg gaffelen og betraktet sønnen over bordet. Bruno trakk på skuldrene av gammel vane.

"Fordi det er kjedelig," sa han.

"Kjedelig?" sa far. "Påstår _min_ sønn at historie er kjedelig? La meg fortelle deg noe, Bruno," sa han og bøyde seg fram og pekte på gutten med kniven. "Det er historien som har brakt oss hit i dag. Hvis ikke det var for historien, ville ingen av oss ha sittet ved dette bordet nå. Da ville vi ha vært trygt i huset vårt i Berlin. Vi korrigerer historien her."

"Det er kjedelig likevel," gjentok Bruno, som egentlig ikke fulgte særlig godt med.

"Du må tilgi broren min, løytnant Kotler," sa Gretel og la hånden over armen hans et kort øyeblikk, noe som fikk mor til å stirre på henne med smale øyne. "Han er en veldig uvitende liten gutt."

"Jeg er ikke uvitende," glefset Bruno, som hadde fått nok av fornærmelsene hennes. "Du må tilgi søsteren min," la han høflig til. "Hun er Et håpløst tilfelle. Det er veldig lite vi kan gjøre for henne. Legene sier at det er for sent."

"Hold munn," sa Gretel og ble knallrød i fjeset.

"Hold munn selv," sa Bruno med et stort smil.

"Barn, vær så snill," sa mor.

Far dunket kniven mot bordet, og alle ble stille. Bruno kastet et blikk bort på ham. Han så ikke akkurat sint ut, men det virket heller ikke som han ville finne seg i mer kjekling.

"Jeg likte historie svært godt da jeg var liten," sa løytnant Kotler etter noen tause sekunder. "Og selv om min far var litteraturprofessor ved universitetet, foretrakk jeg samfunnsvitenskapene framfor de humanistiske fagene."

"Det visste jeg ikke, Kurt," sa mor og så på ham et øyeblikk. "Underviser han fremdeles?"

"Jeg antar det," sa løytnant Kotler. "Jeg vet egentlig ikke."

"Hvordan går det an ikke å vite det?" spurte hun og så strengt på ham. "Holder du ikke kontakt med ham?"

Den unge løytnanten tygde på en munnfull med lammekjøtt, og dermed vant han tid til å tenke ut et svar. Han så på Bruno som om han angret at han i det hele tatt hadde brakt det på bane.

"Kurt," gjentok mor. "Har du ikke kontakt med din far?"

"Ikke egentlig," svarte han og trakk på skuldrene. Han så henne ikke inn i øynene. "Han forlot Tyskland for noen år siden. I 1938, tror jeg det var. Jeg har ikke sett ham siden."

Far sluttet å tygge og så på løytnant Kotler. Han var litt streng i ansiktet. "Og hvor dro han?" spurte han.

"Unnskyld, herr kommandant?" sa løytnant Kotler, enda far hadde snakket klart og tydelig.

"Jeg spurte hvor han dro," gjentok han. "Faren din. Litteraturprofessoren. Hvor dro han da han forlot Tyskland?"

Løytnant Kotler rødmet og stammet litt da han snakket. "Jeg tror ... jeg tror at faren min for tiden oppholder seg i Sveits," sa han til slutt. "Det siste jeg hørte, var at han underviste ved universitetet i Bern."

"Å, men Sveits er et nydelig land," skyndte mor seg å si. "Jeg har ikke vært der, det skal sies, men etter hva jeg har hørt --"

"Han kan ikke være særlig gammel, din far," sa far. Den dype stemmen hans fikk alle til å tie. "Jeg mener, du er bare ... tja, sytten? Atten år gammel?"

"Jeg har akkurat fylt nitten, herr kommandant."

"Så da er faren din ... i førtiårene, antar jeg?"

Løytnant Kotler sa ingenting, men fortsatte å spise selv om han ikke lot til å sette det minste pris på maten.

"Merkelig at han valgte å forlate fedrelandet," sa far.

"Vi står hverandre ikke særlig nær, far og jeg," sa løytnant Kotler fort og lot blikket flakke over bordet som om han skyldte alle en forklaring. "Vi har faktisk ikke snakket sammen på mange år."

"Og hvilken forklaring oppga han, om jeg tør spørre?" fortsatte far. "På at han forlot Tyskland akkurat da landet var på sitt mest ærefulle og trengte ham som mest, da det er avgjørende at vi alle deltar i den nasjonale gjenoppbyggingen? Hadde han tuberkulose?"

Løytnant Kotler stirret forfjamset på far. "Unnskyld?" sa han.

"Dro han til Sveits for å få frisk luft?" forklarte far. "Eller hadde han en spesiell grunn til å forlate Tyskland. I 1938," la han til.

"Jeg er redd for at jeg ikke vet det, herr kommandant," sa løytnant Kotler. "Det må De spørre ham om."

"Vel, det er ikke så lett, er det vel? Ettersom han er så langt borte, mener jeg. Men kanskje det var grunnen. Kanskje han var syk." Far nølte før han plukket opp gaffelen og kniven og begynte å spise. "Eller kanskje han hadde noen ... uoverensstemmelser."

"Uoverensstemmelser, herr kommandant?"

"Med myndighetenes politikk. Man hører iblant om slike menn. Merkelige typer, kan jeg forestille meg. Forvirrede, enkelte av dem. Andre er forrædere. Feiginger. Men du har vel informert dine overordnede om din fars synspunkter, løytnant Kotler?"

Den unge mannen gapte, og så svelget han, enda han ikke hadde noe i munnen.

"Glem det," sa far muntert. "Det er kanskje ikke et passende samtaleemne ved middagsbordet. Vi kan snakke nærmere om det en annen gang."

"Herr kommandant," sa løytnant Kotler og bøyde seg nervøst nærmere. "Jeg kan forsikre Dem om at --"

"Det er _ikke_ et passende samtaleemne ved middagsbordet," gjentok far skarpt. Løytnant Kotler tidde straks, og Bruno så fra den ene til den andre og moret seg og var skremt av stemningen på samme tid.

"Jeg vil gjerne dra til Sveits," sa Gretel etter en lang pause.

"Spis maten din, Gretel," sa mor.

"Men jeg ville jo bare si det!"

"Spis maten din," gjentok mor. Hun skulle til å si noe mer, men ble avbrutt av far som ropte på Pavel igjen.

"Hva er det som feiler deg i kveld?" spurte han mens Pavel trakk opp en ny vinflaske. "Dette er fjerde gang jeg må be om mer vin." Bruno så på ham og håpte at det gikk bra med ham, og Pavel klarte å trekke opp korken uten flere uhell. Men da han hadde skjenket i fars glass og snudde seg for å skjenke i Kotlers, mistet han grepet om flasken og den falt og spyttet innholdet blup-blup-buppende ut, rett ut i fanget på den unge mannen.

Det som så skjedde, var både uventet og svært ubehagelig. Løytnant Kotler ble rasende på Pavel, og ingen -- ikke Bruno, ikke Gretel, ikke mor og ikke engang far -- gikk imellom for å stanse ham. Ingen av dem klarte å se på, heller, enda det fikk Bruno til å gråte, og Gretel ble blek i ansiktet.

Senere den kvelden, da Bruno gikk til sengs, tenkte han på alt det som hadde skjedd under middagen. Han husket hvor snill Pavel hadde vært med ham den ettermiddagen han lagde husken, hvordan Pavel hadde stanset blødningen fra kneet, og hvor forsiktig han hadde vært da han påførte den grønne salven. Og selv om han visste at far vanligvis var en snill og omtenksom mann, og selv om løytnant Kotlers uniform åpenbart var veldig viktig for ham, så var det verken rettferdig eller riktig at ingen stanset ham da han ble så sint på Pavel. Hvis det var sånn det var her i Alt-Trist, så var det best ikke å protestere på noe. Faktisk hadde han tenkt å holde munnen lukket og ikke gjøre ugagn i det hele tatt. Enkelte mennesker ville kanskje ikke like det.

Det gamle livet hans i Berlin virket som et fjernt minne nå, og han kunne knapt huske hvordan Karl, Daniel og Martin, de tre bestevennene hans, så ut, bortsett fra at en av dem hadde rødt hår.

xxx1 Kapittel 14 -- Bruno forteller en helt troverdig løgn

I flere uker etter dette fortsatte Bruno med å forlate huset når herr Liszt gikk hjem for dagen, og mens moren tok en ettermiddagslur, gikk han den lange turen langsmed gjerdet for å treffe Shmuel, som nesten hver eneste ettermiddag satt med beina i kors på bakken, stirret i støvet under seg og ventet.

En ettermiddag hadde Shmuel et blått øye, og da Bruno spurte om hvordan det hadde skjedd, ristet han bare på hodet og ville ikke snakke om det. Bruno antok at det fantes bøller overalt i verden, ikke bare på skolen i Berlin, og at det var en bølle som hadde gjort dette mot Shmuel. Han ville gjerne hjelpe den nye vennen sin, men han visste ikke hva han kunne gjøre, og han skjønte at Shmuel helst ville late som om det ikke hadde skjedd.

Hver dag spurte Bruno Shmuel om han fikk lov til å krype under gjerdet slik at de kunne leke sammen på den andre siden, og hver dag sa Shmuel nei, det var en dårlig idé.

"Jeg skjønner ikke hvorfor du absolutt vil inn hit," sa Shmuel. "Det er ikke noe fint her."

"Da har du ikke bodd i huset mitt," sa Bruno. "For det første har det ikke fem etasjer, bare tre. Hvordan kan noen bo på så lite plass?" Han hadde glemt det Shmuel fortalte om at elleve mennesker hadde bodd på samme rom før de ble sendt til Alt-Trist, deriblant Luka, den gutten som slo ham enda han ikke hadde gjort noe galt.

En dag spurte Bruno om hvorfor Shmuel og de andre menneskene på den andre siden av gjerdet gikk med makne pyjamaser og tøyluer.

"Vi fikk dem da vi kom hit," forklarte Shmuel. "De tok de andre klærne våre."

"Men hender det ikke at dere har lyst til å ta på noe annet når dere våkner om morgenen? Dere må da ha andre klær i garderobeskapet."

Shmuel blunket og åpnet munnen for å si noe, men så ombestemte han seg.

"Jeg liker ikke striper engang," sa Bruno, men det var ikke helt sant. Faktisk likte han striper godt, og han ble stadig mer irritert over at han måtte gå med bukse og skjorte og slips og stramme sko, mens Shmuel og vennene hans fikk lov til å gå i stripete pyjamas dagen lang.

Da Bruno våknet noen dager senere, oppdaget han for første gang at det var pøsende regnvær. Det hadde begynt en gang i løpet av natten, og Bruno mente at det kanskje hadde vekket ham, men det var vanskelig å si, for da han først var våken, var det umulig å vite hva han hadde våknet av. Det regnet fortsatt da han spiste frokost. Og under morgenundervisningen med herr Liszt regnet det også. Og det regnet da han spiste lunsj. Og det regnet fortsatt da timene i historie og geografi den ettermiddagen var over. Det var dårlig nytt, for det betydde at han ikke kunne forlate huset og gå og snakke med Shmuel.

Den ettermiddagen ble Bruno sittende på rommet sitt og lese, men det var vanskelig å konsentrere seg, og akkurat da kom Det håpløse tilfellet for å snakke med ham. Det var sjelden at hun kom inn på Brunos rom, for på fritiden sin likte hun best å stelle med dukkene sine. Men noe ved det fuktige været hadde gjort henne lei av det, og hun orket ikke å ta fatt på det riktig ennå.

"Hva vil du?" spurte Bruno, som lå på ryggen på sengen med boken i hendene.

"Det var en hyggelig velkomst," sa Gretel.

"Jeg leser," sa Bruno.

"Hva leser du?" spurte hun, og i stedet for å svare vendte han omslaget mot henne så hun kunne se selv. Da hun så det, utstøtte hun en skurrende lyd, og noen spyttdråper traff Bruno i ansiktet. "Kjedelig," sa hun med syngende stemme.

"Det er ikke kjedelig i det hele tatt," sa Bruno. "Det er et eventyr. Bedre enn dukker, det er helt sikkert."

Gretel bet ikke på det agnet. "Hva driver du med?" gjentok hun, og Bruno ble enda mer irritert.

"Jeg sa jo det. Jeg prøver å lese," sa han grettent. "Hvis jeg bare hadde fått litt ro."

"Det er ingenting å gjøre," svarte hun. "Regnvær er det verste jeg vet."

Bruno syntes at det var vanskelig å forstå. Hun gjorde jo aldri noe, uansett, i motsetning til Bruno, som opplevde eventyr og dro på oppdagelsesferder og hadde fått en ny venn. Hun forlot nesten aldri huset. Det var som om hun hadde bestemt seg for å kjede seg bare fordi hun ikke kunne forlate huset akkurat nå om hun hadde villet. Likevel, en gang iblant er det mulig for bror og søster å legge torturinstrumentene til side for en stund og snakke sammen som siviliserte mennesker, og Bruno kom fram til at dette var et slikt øyeblikk.

"Regnvær er det verste jeg vet også," sa han. "Jeg skulle vært sammen med Shmuel nå. Han tror kanskje at jeg har glemt ham."

Ordene ramlet ut av munnen hans før han rakk å stanse dem, og han kjente en smerte i magen og ble rasende på seg selv for at han hadde sagt det.

"Du skulle vært sammen med hvem?" spurte Gretel.

"Hva da?" spurte Bruno og blunket mot henne.

"Hvem sa du at du skulle vært sammen med?" spurte hun igjen.

"Unnskyld," sa Bruno og prøvde å tenke fort. "Jeg hørte deg ikke helt. Kan du gjenta det?"

"_Hvem skulle du vært sammen med_?" ropte hun og bøyde seg fram så han ikke skulle kunne misforstå.

"Jeg sa ikke noe om at jeg skulle vært sammen med noen," sa han.

"Jo, det sa du. Du sa at noen kanskje ville tro at du hadde glemt dem."

"Unnskyld?"

"Bruno!" sa hun med truende stemme.

"Er du gal?" spurte han i et forsøk på å narre henne til å tro at hun hadde innbilt seg det, men han var ikke særlig overbevisende, for han var ikke noe skuespillertalent som bestemor, og Gretel ristet på hodet og pekte på ham.

"Hva sa du, Bruno?" ville hun vite. "Du sa at det var noen du skulle vært sammen med. Hvem var det? Fortell! Det er ikke noen å leke med her, er det vel?"

Bruno tenkte gjennom det dilemmaet han befant seg i. På den ene siden hadde han og søsteren en viktig ting til felles: De var ikke voksne. Riktignok hadde han aldri spurt henne om det, men hun var nok like ensom her i Alt-Trist som han. Tross alt, i Berlin hadde hun hatt Hilda og Isobel og Louise å leke med. De var kanskje irriterende jenter, men de var i det minste vennene hennes, enda så ubehagelige de var. Her hadde hun ingen andre enn samlingen av livløse dukker. Hvem kunne egentlig vite hvor sprø Gretel var? Kanskje hun trodde at dukkene snakket til henne.

Samtidig var det ikke tvil om at Shmuel var vennen hans, ikke hennes, og Bruno ville ikke dele på ham. Det var bare én ting han kunne gjøre, og det var å lyve.

"Jeg har fått en ny venn," begynte han. "En ny venn som jeg treffer hver dag. Og han venter på meg nå. Men du kan ikke si det til noen."

"Hvorfor ikke?"

"Fordi han er en innbilt venn," sa Bruno og gjorde sitt beste for å se forlegen ut, slik løytnant Kotler hadde sett ut da han kjørte seg fast i den historien om faren i Sveits. "Vi leker hver dag."

Gretel gapte og stirret på ham før hun brast ut i latter. "En innbilt venn?" utbrøt hun. "Er du ikke litt for gammel til å ha innbilte venner?"

Bruno forsøkte å se skamfull og forlegen ut for å gjøre historien enda mer overbevisende. Han vred seg på sengen og vek unna blikket hennes, noe som fungerte fint og fikk ham til å tro at han kanskje ikke var så dårlig skuespiller likevel. Han ønsket at han klarte å få seg til å rødme, men det var vanskelig, så han tvang seg til å tenke på pinlige episoder som hadde skjedd ham i løpet av årene, og lurte på om det ville virke.

Han tenkte på den gangen han hadde glemt å låse baderomsdøren, og bestemor kom inn og fikk se ham. Han tenkte på den gangen han hadde rakt opp hånden i timen og kalt læreren "mor" og alle hadde ledd av ham. Han tenkte på den gangen han hadde falt av sykkelen like ved en flokk med jenter da han forsøkte å gjøre et triks, og skrubbet opp kneet og begynte å gråte.

Det virket, for han ble rød i ansiktet.

"Se på deg," sa Gretel. "Du er knall rød i fjeset."

"Det er fordi jeg ikke ville si det," sa Bruno.

"En innbilt venn. Ærlig talt, Bruno, du er et håpløst tilfelle."

Bruno smilte fordi han visste to ting. For det første at han hadde sluppet unna med løgnen, og for det andre at hvis det var et håpløst tilfelle i familien, så var det ikke ham.

"La meg være i fred," sa han. "Jeg vil lese."

"Kan du ikke bare lukke øynene og la den innbilte vennen lese boken høyt for deg?" sa Gretel som moret seg fordi hun hadde noe på ham, og hun aktet ikke å gi slipp på det så lett. "Så slipper du å slite deg ut."

"Kanskje jeg skal be ham gå og kaste alle dukkene dine ut av vinduet," sa han.

"Gjør du det, blir det bråk," sa Gretel, og han forsto at hun mente det. "Si meg én ting, Bruno. Hva er det du og denne innbilte vennen din driver med som gjør ham så spesiell?"

Bruno tenkte seg om. Han skjønte at han faktisk hadde lyst til å snakke litt om Shmuel, og at dette kanskje var en måte å gjøre det på uten å si sannheten.

"Vi snakker om alt mulig," sa han. "Jeg forteller ham om huset vårt i Berlin og om alle de andre husene og gatene og fruktbodene og kafeene og at man ikke bør gå inn til byen på lørdag ettermiddag, for da blir man bare skubbet fra side til side, og om Karl og Daniel og Martin og at de var de tre bestevennene jeg hadde her i verden."

"Så interessant," sa Gretel sarkastisk, for hun hadde nylig fylt tretten, og dermed mente hun at sarkasme var toppen av raffinement.

"Han forteller meg om familien sin og at han bodde over en urmakerforretning, og om eventyrene han opplevde på veien hit og om vennene han hadde og menneskene han kjenner her og om guttene som han lekte med, men som han ikke treffer lenger fordi de forsvant uten å si farvel til ham engang."

"Han hørtes jammen festlig ut," sa Gretel. "Jeg skulle ønske at han var ,min_ innbilte venn."

"I går fortalte han at ingen har sett bestefaren hans på mange dager, og at ingen vet hvor han er, og at når han spør faren om det, begynner han bare å gråte og klemmer ham så hardt at han blir redd for at han skal klemme ham i hjel."

Da Bruno kom til slutten av setningen, gikk det opp for ham at han hadde snakket veldig lavt. Dette var hendelser som Shmuel _hadde_ fortalt ham om, men av en eller annen grunn hadde det ikke gått opp for ham før nå hvor trist dette måtte være for ham. Da han sa det høyt, følte han seg helt elendig for at han ikke hadde sagt noe for å muntre ham opp, men i stedet hadde begynt å bable om noe tåpelig, som oppdagelsesferder. _Det skal jeg be om unnskyldning for i morgen_, sa han til seg selv.

"Hvis far får vite at du snakker med innbilte venner, får du gjennomgå," sa Gretel. "Du bør nok slutte med det."

"Hvorfor det?" spurte Bruno.

"Fordi det ikke er bra for deg," sa hun. "Fordi det er det første tegnet på galskap."

Bruno nikket. "Jeg tror ikke jeg kan slutte," sa han etter en lang pause. "Jeg tror ikke at jeg vil slutte."

"Likevel," sa Gretel, som ble vennligere for hvert sekund som gikk, "så ville jeg holdt tett om det hvis jeg var deg."

"Ja," sa Bruno og forsøkte å se trist ut. "Du har nok rett. Du sier det ikke til noen?"

Hun ristet på hodet. "Ikke til noen. Bortsett fra til min egen innbilte venn."

Bruno gispet. "Har du en?" spurte han. Han så for seg søsteren utenfor en annen del av gjerdet, at hun snakket med en jente på sin egen alder, og at de var sarkastiske i timevis.

"Nei," sa hun og lo. "Jeg er tretten år gammel, for guds skyld! Jeg kan ikke oppføre meg som en unge selv om du kan."

Og med det strøk hun ut av rommet, og Bruno hørte at hun snakket til dukkene sine i rommet tvers over gangen. Hun skjelte dem ut for at de hadde rotet slik mens hun var borte, så hun hadde ikke annet valg enn å flytte om på dem, og skjønte de ikke at hun hadde noe bedre å ta seg til?

"Enkelte mennesker," sa hun høyt før hun satte i gang med å flytte om på dem.

Bruno forsøkte å konsentrere seg om boken igjen, men han hadde mistet interessen, så i stedet stirret han ut på regnet og undret seg over om Shmuel, hvor enn han var, tenkte på ham og samtalene deres like mye som han gjorde.

xxx1 Kapittel 15 -- Noe han ikke skulle ha gjort

I flere uker regnet det med jevne mellomrom, og Bruno og Shmuel fikk ikke se så mye til hverandre som de hadde ønsket. Når de traff hverandre, innså Bruno at han hadde begynt å engste seg for vennen sin, for Shmuel så tynnere ut for hver dag, og han ble stadig gråere i ansiktet. Noen ganger tok Bruno med seg litt brød og ost til Shmuel, og iblant klarte han også å gjemme et stykke sjokoladekake i lommen. Men turen fra huset til treffstedet var lang, og iblant ble Bruno sulten på veien og oppdaget at hvis man spiste én bit, så førte det gjerne til at man spiste en bit til og så enda en, og det hendte at når han kom fram, var det bare en munnfull igjen. Da tenkte han at det var galt å gi den til Shmuel, for det ville bare vekke appetitten i stedet for å stille sulten.

Fars bursdag nærmet seg, og selv om han sa at han ikke ville ha noe oppmerksomhet, holdt mor en fest for alle offiserene i Alt-Trist, og det ble masse oppstyr med forberedelsene. Hver gang hun satte seg ned for å planlegge festen, var løytnant Kotler på plass for å hjelpe henne. Det virket som om de to lagde langt flere lister enn det kunne være behov for.

Bruno ville også lage en liste. En liste over alle grunnene til at han mislikte løytnant Kotler.

Det var det at han aldri smilte og alltid så ut som om han lette etter noen å herse med.

Og de få gangene han snakket til Bruno, kalte han ham "lille mann", noe som simpelthen var slemt fordi han, som mor påpekte, ikke hadde kommet i voksealderen ennå.

For ikke å snakke om det at han alltid var i stuen med mor og tøyset med henne, og mor lo enda mer av spøkene hans enn av fars.

Og fordi en gang da Bruno så mot leiren fra soveromsvinduet sitt, la han merke til en hund som nærmet seg gjerdet og bjeffet høyt, og da løytnant Kotler hørte det, marsjerte han rett bort til hunden og skjøt den. Og så var det alt tullet Gretel sa når han var i nærheten.

Og Bruno hadde ennå ikke glemt den kvelden med Pavel -- tjeneren som egentlig var lege -- og hvor sint den unge løytnanten var blitt.

Og når far ble kalt til Berlin og måtte overnatte der, spankulerte løytnant Kotler omkring i huset som om han var sjefen, og han var der når Bruno gikk til sengs og kom tilbake om morgenen før han våknet.

Det var mange andre grunner til at Bruno mislikte løytnant Kotler, men det var disse han kom på først.

Om ettermiddagen før bursdagsselskapet var Bruno på rommet sitt med døren åpen da han hørte løytnant Kotler komme til huset og snakke med noen, men han kunne ikke høre at noen svarte. Noen minutter senere, da han gikk ned trappen, hørte han mor instruere om det som måtte gjøres, og løytnant Kotler sa: "Slapp av, denne karen vet hvilken side av skiva det er smør på," og så lo han på en stygg måte.

Bruno gikk mot stuen med en bok far hadde gitt ham, i hånden. Den het _Skatten på sjørøverøya_, og han hadde tenkt å sitte der i en time eller to og lese, men idet han gikk gjennom gangen, støtte han på løytnant Kotler, som var på vei ut fra kjøkkenet.

"Hei, lille mann," sa soldaten og kaldflirte som vanlig.

"Hallo," sa Bruno og rynket pannen.

"Hva holder så du på med?"

Bruno glodde på ham og begynte å tenke på enda sju grunner til at han mislikte ham. "Jeg skal lese en bok," sa han og pekte mot stuen.

Uten et ord røsket Kotler til seg boken og begynte å bla gjennom den. "_Skatten på sjørøverøya_," sa han. "Hva handler den om, da?"

"Vel, den handler om ei øy," sa Bruno sakte for å forsikre seg om at soldaten fikk det med seg. "Og det er en skatt der."

"Det kunne jeg ha gjettet meg til," sa Kotler og så på ham som om det var enkelte ting han ville ha gjort hvis Bruno hadde vært hans sønn og ikke kommandantens. "Fortell noe jeg ikke vet om den."

"Det er en sjørøver i den," sa Bruno. "Han heter Long John Silver. Og en gutt som heter Jim Hawkins."

"En engelsk gutt?" spurte Kotler.

"Ja," sa Bruno.

"Snøft," snøftet Kotler.

Bruno stirret på ham og lurte på hvor lenge han måtte vente på å få boken sin tilbake. Kotler virket ikke så veldig interessert i den, men da Bruno strakte fram hånden for å ta den, trakk han den til seg.

"Unnskyld," sa han og rakte dem fram, men da Bruno strakte seg etter den, trakk han den til seg igjen. "Å, unnskyld," gjentok han og holdt den fram igjen, og denne gangen røsket Bruno den til seg før han rakk å trekke den unna.

"Jammen er du rask," mumlet løytnant Kotler mellom sammenbitte tenner.

Bruno prøvde å gå forbi ham, men av en eller annen grunn virket det som om løytnant Kotler gjerne ville snakke med ham i dag.

"Er alt klart til festen?" spurte han.

"Tja, _jeg_ er klar," sa Bruno, som hadde vært mye sammen med Gretel i det siste og dermed hadde begynt å få sansen for spydigheter. "Jeg kan ikke svare for deg."

"Det kommer mange mennesker hit," sa løytnant Kotler. Han pustet tungt og så seg omkring som om det var han, og ikke Bruno, som bodde i huset. "Så da har vi vel tenkt å oppføre oss pent?"

"Tja, _jeg_ har tenkt å gjøre det," sa Bruno. "Men jeg kan ikke svare for deg."

"Du er sannelig frekk til å være så liten," sa løytnant Kotler.

Bruno smalnet øynene og ønsket at han var høyere, sterkere og åtte år eldre. En klump av sinne eksploderte inne i ham og fikk ham til å ønske at han hadde mot til å si akkurat det han ville. Det var én ting å bli kommandert av mor og far -- det var helt forståelig og til å regne med -- men det var noe helt annet å bli kommandert av en fremmed. Selv en med en flott tittel som "løytnant".

"Å Kurt, vennen min, du er fremdeles her," sa mor. Hun kom ut av kjøkkenet og gikk mot dem. "Jeg har litt ledig tid nå, hvis -- å!" sa hun da hun la merke til at Bruno sto der. "Bruno! Hva gjør du her?"

"Jeg var på vei inn i stuen for å lese," sa Bruno. "Jeg prøvde i hvert fall."

"Gå inn på kjøkkenet," sa hun. "Jeg må snakke litt med løytnant Kotler."

Og så gikk de inn i stuen sammen, og løytnant Kotler smelte igjen døren foran ansiktet på Bruno.

Bruno sydet av sinne da han gikk inn på kjøkkenet og fikk sitt livs største overraskelse. Der, på bordet, langt fra gjerdet, satt Shmuel. Bruno kunne knapt tro sine egne øyne.

"Shmuel!" sa han. "Hva gjør du her?"

Shmuel så opp, og et stort smil bredde seg i det vettskremte ansiktet hans da han fikk øye på kameraten sin. "Bruno!" sa han.

"Hva gjør du her?" gjentok Bruno, for selv om han ikke riktig forsto hva som foregikk på den andre siden av gjerdet, så var det noe ved menneskene der som fikk ham til å tro at de ikke hørte hjemme her i huset.

"Han tok meg med hit," sa Shmuel.

"Han?" spurte Bruno. "Du mener ikke løytnant Kotler?"

"Jo. Han sa at det var en jobb til meg her."

Da Bruno så ned, fikk han øye på sekstifire små glass, de samme som mor brukte når hun tok en sherry for helsens skyld. De sto på kjøkkenbordet, ved siden av en balje med varmt såpevann og drøssevis av papirtørklær.

"Hva i all verden driver du med?" spurte Bruno.

"De ba meg polere glassene," sa Shmuel. "De sa at de trengte en med små fingre."

Som for å bevise noe Bruno allerede visste, strakte han fram hånden, og Bruno klarte ikke å la være å tenke på at den liknet på hånden til et falskt skjelett som herr Liszt hadde tatt med en dag han underviste i menneskets anatomi.

"Det hadde jeg ikke lagt merke til før," sa han med vantro tonefall, nesten til seg selv.

"Ikke lagt merke til hva?"

Som svar holdt Bruno fram sin egen hånd slik at fingertuppene deres nesten møttes. "Hendene våre," sa han. "De er så forskjellige. Se!"

De to guttene så ned samtidig, og forskjellen var lett å se. Selv om Bruno var liten for alderen, og slett ikke tykk, virket hånden hans sunn og full av liv. Årene var ikke synlige gjennom huden, fingrene var ikke som visnende kvister. Men Shmuels hånd fortalte en ganske annen historie.

"Hvordan ble den sånn?" spurte han.

"Jeg vet ikke," sa Shmuel. "Før så den ut som din, men jeg la ikke merke til at den forandret seg. Alle på min side av gjerdet ser sånn ut nå."

Bruno rynket pannen. Det virket galt. Han tenkte på menneskene i stripete pyjamas og undret seg over om ikke det som foregikk i Alt-Trist, var en dårlig idé ettersom alle så så usunne ut der. Han skjønte ingenting av dette. Han ville ikke lenger se på hånden til Shmuel, så han åpnet kjøle-skapet og lette etter noe å spise. Han så en halv fylt kylling der inne -- rester fra lunsj -- og Brunos øyne glitret av fryd, for det var lite her i verden han likte bedre enn kald kylling med salvie- og løkfarse. Han tok en kniv ut av skuffen, skar opp noen tykke skiver og dekket dem med farse før han snudde seg mot Shmuel.

"Jeg er veldig glad for at du er her," sa han med munnen

full av mat. "Hvis du ikke hadde måttet polere de glassene, kunne jeg ha vist deg rommet mitt."

"Han sa at jeg ikke skulle røre meg, for ellers ville det bli bråk."

"Det hadde jeg ikke brydd meg noe om," sa Bruno og forsøkte å lyde modigere enn han egentlig var. "Han bor ikke her i huset, men det gjør jeg, og når far er borte, er det jeg som bestemmer. Visste du at han aldri har lest _Skatten på sjørøverøya_?"

Shmuel så ut som om han ikke hørte ordentlig etter, og i stedet var blikket hans rettet mot skivene med kylling og farse som Bruno tankeløst kastet inn i munnen. Etter en liten stund skjønte Bruno hva han så på, og han følte seg straks skyldig.

"Unnskyld, Shmuel," sa han fort. "Jeg skulle ha gitt deg litt kylling også. Er du sulten?"

"Det trenger du aldri å spørre meg om," sa Shmuel. Selv om han aldri hadde truffet Gretel i hele sitt liv, visste også han litt om sarkasme.

"Vent der. Jeg skal skjære litt til deg," sa Bruno, åpnet kjøleskapet og skar tre tykke skiver til.

"Nei, hvis han kommer tilbake --" sa Shmuel og ristet fort på hodet. Flere ganger skottet han bort på døren.

"Hvis hvem kommer tilbake? Du mener ikke løytnant Kotler?"

"Jeg skal egentlig bare polere glassene," sa han og så på baljen foran seg med et fortvilt uttrykk og deretter tilbake på skivene med kylling som Bruno holdt fram.

"Han har ikke noe imot det," sa Bruno, som ikke kunne skjønne hvorfor Shmuel virket så nervøs. "Det er bare mat."

"Jeg kan ikke," sa Shmuel. Han ristet på hodet, og det så ut som om han var på gråten. "Han kommer tilbake, det vet jeg," fortsatte han. Han snakket så fort at setningene gled sammen. "Jeg skulle ha spist dem da du spurte, men nå er det for sent hvis jeg tar dem kommer han inn og --"

"Shmuel! Her!" sa Bruno og tok et skritt fram og la kyllingskivene i vennens hånd. "Bare spis. Det er masse igjen, så ikke vær redd for det."

Gutten stirret på maten han holdt i hånden et øyeblikk, og deretter så han opp på Bruno med store og takknemlige, men vettskremte øyne. Han kastet enda et blikk på døren, og så virket det som om han bestemte seg, for han stappet alle de tre skivene i munnen på en gang og slukte dem i løpet av to sekunder.

"Du trenger jo ikke å spise så fort," sa Bruno. "Da blir du bare kvalm."

"Det gjør ikke noe," sa Shmuel og sendte ham et lite smil. "Takk skal du ha, Bruno."

Bruno smilte tilbake og skulle til å tilby ham mer mat, men akkurat da dukket løytnant Kotler opp i kjøkkenet igjen og stanset da han så de to guttene snakke sammen. Bruno stirret på ham og kjente at stemningen sank, kjente at Shmuels skuldre sank da han tok et nytt glass og begynte å gni. Løytnant Kotler overså Bruno og gikk rett bort til Shmuel og glodde på ham.

"Hva holder du på med?" ropte han. "Sa jeg ikke at du skulle polere de glassene?"

Shmuel nikket fort og begynte å skjelve litt mens han plukket opp enda et tørkle og dyppet det i vann.

"Hvem sa at du hadde tillatelse til å snakke her i huset?" fortsatte Kotler. "Våger du å nekte å adlyde meg?"

"Nei, sjef," sa Shmuel stille. "Jeg beklager, sjef."

Han så opp på løytnant Kotler, som rynket pannen fordi han la merke til en liten bit med farse på Shmuels leppe. "Har du spist?" spurte han med lav stemme, som om han knapt kunne tro det.

Shmuel ristet på hodet.

"Du _har_ spist," sa løytnant Kotler. "Stjal du noe fra kjøleskapet?"

Shmuel åpnet munnen og lukket den. Han åpnet den igjen og prøvde å finne ordene, men de var ikke der. Han så på Bruno med bønnfallende blikk.

"Svar meg!" skrek løytnant Kotler. "Stjal du noe fra kjøleskapet?"

"Nei, sir. Han ga det til meg," sa Shmuel og brast i gråt og kastet et sideblikk bort på Bruno. "Han er vennen min," la han til.

"Han er -- ?" begynte løytnant Kotler og så forvirret bort på Bruno. Han nølte mens han tenkte seg om. "Hva mener du med at han er vennen din?" spurte han. "Kjenner du denne gutten, Bruno?"

Bruno gapte og forsøkte å huske hvordan man formet munnen til ordet "ja". Da han så på løytnant Kotler, forsto han hvorfor han var så redd ham. Han hadde aldri sett noen se så vettskremt ut som Shmuel gjorde da, og han ville si noe for å få ham til å føle seg bedre, men så gikk det opp for ham at han ikke klarte det fordi han var like vettskremt selv.

"Kjenner du denne gutten?" gjentok Kotler med kraftigere stemme. "Har du snakket med fangene?"

"Jeg ... han var her da jeg kom inn," sa Bruno. "Han vasket glassene."

"Det var ikke det jeg spurte om," sa Kotler. "Har du sett ham før? Har du snakket med ham? Hvorfor sier han at dere er venner?"

Bruno ønsket at han kunne løpe sin vei. Han tålte ikke synet av løytnant Kotler, men han kom mot ham nå, og det eneste han klarte å tenke på, var den ettermiddagen da han hadde sett ham skyte en hund og den kvelden da Pavel hadde gjort ham så sint at han --

"Snakk, Bruno," ropte Kotler. Ansiktet hans ble helt rødt da sinnet nærmet seg kokepunktet. "Jeg spør ikke en tredje gang."

"Jeg har aldri snakket med ham," skyndte Bruno seg å si. "Jeg har aldri sett ham før i hele mitt liv. Jeg kjenner ham ikke."

Løytnant Kotler nikket og lot til å være tilfreds med svaret. Han snudde seg sakte mot Shmuel, som ikke gråt lenger, men bare stirret i gulvet og så ut som om han prøvde å overtale sjelen sin til ikke å bo i den vesle kroppen hans lenger, men forlate den og sveve mot døren og stige opp mot himmelen, gli gjennom skyene, helt til den var langt, langt borte.

"Du har å gjøre deg ferdig med å pusse glassene," sa løytnant Kotler. Stemmen hans var veldig dempet nå, så dempet at Bruno knapt kunne høre ham. Det var som om alt raseriet med ett var blitt forvandlet til noe helt annet. Ikke det motsatte, men noe uventet og skremmende. "Og så kommer jeg og henter deg og tar deg med tilbake til leiren, der vi skal snakke sammen om hva som skjer med tjuvradder. Er det forstått?"

Shmuel nikket og plukket opp et nytt tørkle og begynte å pusse enda et glass. Bruno så at fingrene hans skalv og skjønte at han var livredd for å knuse et. Hjertet hans sank, men enda så mye han ville det, klarte han ikke å se bort.

"Kom igjen, vesle mann," sa løytnant Koder og gikk mot Bruno og la en uvennlig arm rundt skulderen hans. "Gå inn i stuen og les boken din og la denne lille ... gjøre seg ferdig med arbeidet." Her brukte han det samme ordet som han hadde brukt om Pavel da han sendte ham for å finne bildekket.

Bruno nikket, snudde seg og forlot kjøkkenet uten å si et ord. Magen hans vrengte seg, og et øyeblikk trodde han at han skulle kaste opp. Han hadde aldri kjent seg så skamfull i hele sitt liv; han hadde aldri visst at han kunne være så slem. Han lurte på hvordan en gutt som trodde at han var snill, kunne oppføre seg så feigt overfor en venn. I flere timer satt han i stuen og grublet over dette, men han klarte ikke å konsentrere seg om boken, og han vågde ikke å gå inn i kjøkkenet igjen før sent på kvelden, da løytnant Kotler allerede hadde kommet tilbake og hentet Shmuel og ført ham bort.

Hver ettermiddag som fulgte gikk Bruno tilbake til stedet ved gjerdet, der de hadde møtt hverandre, men Shmuel var ikke der. Da det hadde gått nesten en uke, trodde han at det han hadde gjort var så grusomt at han aldri kunne tilgis, men på den sjuende dagen fikk han endelig se Shmuel sitte med beina i kors som vanlig og vente på ham mens han så på støvet under seg.

"Shmuel," sa han og løp mot ham og satte seg. Han gråt nesten av lettelse og anger. "Jeg er så lei for det, Shmuel. Jeg vet ikke hvorfor jeg gjorde det. Si at du tilgir meg."

"Det er greit," sa Shmuel og så opp på ham. Han hadde mange blåmerker i ansiktet, og Bruno gjorde en grimase. Han lurte på hva som hadde skjedd med ham, og et øyeblikk glemte han unnskyldningen.

"Hva har skjedd med deg?" spurte han, men ventet ikke på svaret. "Var det sykkelen? For det skjedde med meg i Berlin for et par år siden. Jeg falt av den mens jeg syklet for fort, og etterpå var jeg gul og blå i ukevis. Gjør det vondt?"

"Jeg merker det ikke lenger," sa Shmuel.

"Det ser vondt ut."

"Jeg merker ingenting lenger," sa Shmuel.

"Jeg er lei for det som skjedde i forrige uke," sa Bruno. "Jeg hater løytnant Kotler. Han tror at han er sjefen, men det er han ikke." Han nølte litt, ville ikke komme på villspor. Han følte at han burde si det en gang til og virkelig mene det. "Unnskyld, Shmuel," sa han med klar stemme. "Jeg vet ikke hvorfor jeg ikke fortalte sannheten. Jeg har aldri sviktet en venn på den måten før, Shmuel. Jeg skammer meg."

Og da han sa det, smilte Shmuel og nikket, og Bruno forsto at han hadde tilgitt ham, og så gjorde Shmuel noe han aldri hadde gjort før. Han løftet den nederste delen av gjerdet, slik han gjorde når Bruno hadde med mat til ham, men denne gangen strakte han hånden ut og holdt den der og ventet på at Bruno skulle gjøre det samme, og så tok de to guttene hverandre i hånden og smilte til hverandre.

Det var første gang de rørte ved hverandre.

xxx1 Kapittel 16 -- Hårklippen

Det var nesten et år siden Bruno hadde kommet hjem og funnet Maria i ferd med å pakke sakene hans, og minnene fra livet i Berlin var i ferd med å blekne. Når han tenkte på det, kunne han huske at Karl og Martin var to av de tre bestevennene hans, men han klarte ikke å huske hva den tredje het. Og så skjedde det noe som betydde at han kunne forlate Alt-Trist og være i sitt gamle hus i to dager; bestemor hadde dødd, og familien måtte dra hjem til begravelsen.

Da Bruno var der, skjønte han at han ikke var fullt så liten som han hadde vært, for han kunne se over ting han ikke hadde kunnet se over før, og da de var i det gamle huset, kunne han se gjennom vinduet i øverste etasje og skue ut over Berlin uten å måtte stå på tåspissene.

Bruno hadde ikke sett bestemoren sin siden de forlot Berlin, men han hadde tenkt på henne hver eneste dag. Det han husket best, var skuespillene som hun og han og Gretel framførte til jul og fødselsdager, og at hun alltid hadde gjort i stand et perfekt kostyme som passet til den rollen han spilte. Når han tenkte på at han aldri ville få gjøre det igjen, ble han veldig trist.

De to dagene de tilbrakte i Berlin, var også veldig triste. Det var en begravelse, og Bruno og Gretel og far og mor og bestefar satt på forreste rad. Far bar sin mest imponerende uniform; den var stivet og presset og full av utmerkelser. Far var spesielt trist, sa mor, for han hadde kranglet med bestemor, og de hadde ikke skværet opp før hun døde.

Mange kranser ble levert til kirken, og far var spesielt stolt over at en av dem var blitt sendt av Røveren, men da mor fikk høre det, sa hun at bestemor ville ha snudd seg i graven om hun hadde visst om den.

Bruno var nesten glad da de kom tilbake til Alt-Trist. Huset der var blitt hjemmet hans nå, og det plagde ham ikke lenger at det bare var tre etasjer og ikke fem, og det gjorde heller ikke så mye at soldatene kom og gikk som om de eide huset. Sakte gikk det opp for ham at det ikke var så ille likevel, særlig ikke etter at han traff Shmuel. Han visste at han hadde mye å glede seg over, for eksempel at far og mor virket muntre hele tiden, og at mor ikke lenger tok så mange ettermiddagslurer eller sherryer til medisinsk bruk. Og det at Gretel gikk gjennom en fase -- det var mors ord -- gjorde at hun stort sett holdt seg unna ham.

Han gledet seg også over at løytnant Kotler var blitt sendt bort fra Alt-Trist og ikke lenger kunne være i nærheten og plage ham og gjøre ham lei seg hele tiden. (Avreisen hadde vært hastig, og det hadde vært mye krangling mellom mor og far sent på kveldene, men nå var han borte, det var helt sikkert, og han kom nok ikke tilbake; Gretel var utrøstelig.) Det var også noe å glede seg over: Ingen kalte ham "vesle mann" lenger.

Men det beste var at han hadde en venn som het Shmuel.

Han likte å gå langsmed gjerdet hver ettermiddag, og han gledet seg over å se at vennen virket mye muntrere nå for tiden, og øynene hans så ikke lenger så innsunkne ut, selv om han fremdeles var utrolig mager og ansiktet var gustengrått.

En dag da de satt overfor hverandre på det vanlige stedet, bemerket Bruno: "Dette er det rareste vennskapet jeg har hatt."

"Hvorfor det?" spurte Shmuel.

"Fordi alle andre gutter jeg har vært venner med, har jeg også kunnet leke med," svarte han. "Men vi har aldri lekt sammen. Det eneste vi gjør, er å sitte her og snakke."

"Jeg liker å sitte her og snakke," sa Shmuel.

"Ja, jo, det gjør jeg også, så klart," sa Bruno. "Men det er dumt at vi ikke kan gjøre noe spennende iblant. Dra på oppdagelsesferd, kanskje. Eller spille fotball. Vi har aldri møtt hverandre uten at dette gjerdet er mellom oss."

Bruno kom med slike bemerkninger titt og ofte, for han ville late som om den hendelsen noen måneder tidligere, da han lot som om han ikke kjente Shmuel, aldri hadde skjedd. Det plagde ham fremdeles, og han hadde det vondt med seg selv når han tenkte på det, men Shmuel derimot, lot til å ha glemt det helt.

"Kanskje vi kan gjøre det en dag," sa Shmuel. "Hvis de noen gang slipper oss ut."

Bruno begynte å tenke stadig mer på de to sidene av gjerdet og grunnen til at gjerdet i det hele tatt var satt opp. Han vurderte å snakke med far eller mor om det, men fryktet at de ville bli sinte for at han nevnte det, eller si noe slemt om Shmuel og familien hans, så i stedet gjorde han noe uvanlig. Han bestemte seg for å snakke med Det håpløse tilfellet.

Gretels rom hadde endret seg betraktelig siden forrige gang han var her. For det første var det ikke én dukke å se. En ettermiddag for omtrent en måned siden, på den tiden da løytnant Kotler hadde dratt fra Alt-Trist, hadde Gretel kommet fram til at hun ikke likte dem lenger. Hun hadde lagt dem i fire store sekker og kastet dem. I stedet hadde hun hengt opp et Europakart som far hadde gitt henne, og hver dag stakk hun små nåler i det og flyttet nålene omkring etter å ha lest dagens avis. Bruno tenkte at hun kanskje var i ferd med å bli gal. Men likevel, hun verken ertet ham eller herset med ham slik hun gjorde før, så han tenkte at det ikke kunne skade å snakke med henne.

"Hei," sa han og banket høflig på døren hennes, for han visste hvor sint hun ble hvis han kom inn i rommet hennes uten å banke på først.

"Hva vil du?" spurte Gretel, som satt ved toalettbordet og prøvde nye frisyrer.

"Ingenting," sa Bruno.

"Så forsvinn."

Bruno nikket, men gikk inn og satte seg på sengekanten. Gretel betraktet ham fra øyekroken, men sa ingenting.

"Gretel," sa han til slutt, "kan jeg spørre deg om noe?"

"Hvis du er rask," sa hun.

"Det som skjer her i Alt-Trist," begynte han, men hun avbrøt ham med en gang.

"Det heter ikke Alt-Trist, Bruno," sa hun hissig, som om det var den største tabben noen hadde begått i hele verdenshistorien. "Kan du ikke uttale det riktig?"

"Det _heter_ Alt-Trist," protesterte han.

"Det gjør det ikke," insisterte hun og uttalte navnet på leiren riktig for ham. Bruno rynket pannen og trakk på skuldrene på samme tid.

"Men det var det jeg sa," sa han.

"Nei, det var det ikke. Uansett har jeg ikke tenkt å krangle med deg," sa Gretel, som allerede var i ferd med å miste tålmodigheten, noe hun i utgangspunktet hadde lite av. "Hva vil du? Hva er det du lurer på?"

"Jeg vil vite noe om det gjerdet," sa han bestemt. Han mente at det var det som var viktigst å begynne med. "Jeg vil vite hvorfor det er der."

Gretel snudde seg i stolen og så nysgjerrig på ham. "Mener du at du ikke vet det?" spurte hun.

"Ja," sa Bruno. "Jeg skjønner ikke hvorfor vi ikke har lov til å gå inn på den andre siden. Hva er det som er så galt med oss siden vi ikke får lov til å dra dit og leke?"

Gretel stirret på ham, og så begynte hun med ett å le, og hun stanset først da hun så at Bruno var helt alvorlig.

"Bruno," sa hun med barnslig stemme, som om det var det mest soleklare i hele verden. "Gjerdet er ikke der for å hindre oss i å gå inn på den andre siden. Det er der for å hindre dem i å komme hit."

Bruno tenkte over det, men han skjønte ikke noe mer av den grunn. "Men hvorfor det?" spurte han.

"Fordi de må holdes samlet," forklarte Gretel.

"Familiene, mener du?"

"Vel, ja, familiene. Men de må også være blant sine egne."

"Hva mener du med blant sine egne?"

Gretel sukket og ristet på hodet. "Blant andre jøder, Bruno. Visste du ikke det? Det er derfor de må holdes samlet. De kan ikke blande seg med oss."

"Jøder," sa Bruno og smakte på ordet. Han likte egentlig klangen i ordet. "Jøder," gjentok han. "Alle menneskene på den andre siden av gjerdet er jøder."

"Ja, det stemmer," sa Gretel.

"Er vi jøder?"

Gretel gapte som om hun akkurat hadde fått en ørefik. "Nei, Bruno," sa hun. "Nei, det er vi så visst ikke. Og du må ikke engang si den slags."

"Men hvorfor ikke? Hva er vi da?"

"Vi er ..." begynte Gretel, men så måtte hun stanse for å tenke seg om. "Vi er ..." gjentok hun, men hun visste ikke riktig hva svaret på spørsmålet var. "Vel, vi er i hvert fall ikke jøder," sa hun til slutt, vel vitende om at det var et lite tilfredsstillende svar.

"Jeg vet at vi ikke er det," sa Bruno frustrert. "Jeg spør hva vi er, ettersom vi ikke er jøder."

"Vi er det motsatte," sa Gretel etter å ha tenkt seg fort om, og hun var mye mer fornøyd med det svaret. "Ja, det stemmer. Vi er det motsatte."

"Ja vel," sa Bruno, fornøyd med endelig å ha fått orden i tankene. "Og De motsatte bor på denne siden av gjerdet mens jødene bor på den andre."

"Det stemmer, Bruno."

"Liker ikke jødene De motsatte, da?"

"Nei, det er vi som ikke liker dem, dumming."

Bruno rynket pannen. Gang på gang var Gretel blitt bedt om ikke å kalle ham dum, men hun fortsatte med det likevel.

"Så hvorfor liker vi dem ikke?" spurte Bruno.

"Fordi de er jøder," sa Gretel.

"Jeg skjønner. Og De motsatte og jøder kommer ikke godt overens."

"Nei, Bruno," sa Gretel, men hun sa det sakte for hun hadde oppdaget noe ekkelt i håret sitt, og nå gransket hun det og likte ikke i det hele tatt det hun så.

"Men kan ikke noen bare samle dem og --"

Bruno ble avbrutt av at Gretel brast ut i et skingrende skrik, et som var så høyt at mor våknet fra ettermiddagsluren sin og kom løpende inn i soverommet for å finne ut hvilket av barna hennes som hadde drept det andre.

Da Gretel holdt på med håret sitt, hadde hun funnet et lite egg i det, knapt større enn et knappenålshode. Hun viste det til mor, som undersøkte håret hennes, dro i lokkene med raske bevegelser, før hun marsjerte bort til Bruno og gjorde det samme med ham.

"Jeg nekter å tro det," sa mor hissig. "Jeg visste at noe sånt måtte skje på et sted som dette."

Det viste seg at både Gretel og Bruno hadde fått hodelus, og Gretel måtte behandles med en spesialsjampo som luktet fælt, og etterpå satt hun på rommet sitt og gråt i timevis.

Bruno fikk også sjampo, men så kom far fram til at det beste for Bruno var å starte på nytt, så han fant en høvel og barberte bort alt håret hans, og da måtte Bruno gråte. Det tok ikke lang tid, og det var fælt å se alt håret falle ned mot gulvet og lande ved føttene hans, men far sa at det måtte gjøres.

Etterpå så han på seg selv i baderomsspeilet og følte seg helt elendig. Hele hodet hans så misformet ut nå som han var skallet, og øynene virket altfor store. Han ble nesten skremt av sitt eget speilbilde.

"Ikke vær redd," beroliget far ham. "Det vokser ut igjen. Det tar bare noen uker."

"Det er all skitten her omkring som gjorde det," sa mor. "Hvis enkelte mennesker bare kunne forstå hva dette stedet gjør med oss alle."

Da Bruno så seg i speilet, slo det ham hvor lik Shmuel han var nå, og han lurte på om menneskene på den andre siden av gjerdet også hadde lus, og om det var derfor de også var barbert på hodet.

Da han så Shmuel neste dag, begynte vennen hans å le av hvordan han så ut, noe som ikke akkurat hjalp på selvtilliten.

"Nå likner jeg på deg," sa Bruno trist, som om det var en grusom ting å innrømme.

"Men du er tykkere," sa Shmuel.

xxx1 Kapittel 17 -- Mor får viljen sin

I løpet av de neste ukene virket mor stadig mer ulykkelig i Alt-Trist, og Bruno skjønte godt hvorfor. Han hadde tross alt mislikt stedet ved første øyekast fordi det ikke liknet på det gamle huset deres, og fordi det ikke fantes noe sånt som tre bestevenner her. Men det hadde endret seg etter hvert, mest takket være Shmuel, som var blitt viktigere for ham enn Karl eller Daniel eller Martin noen gang hadde vært. Men mor hadde ikke noen Shmuel. Hun hadde ingen å snakke med, og det eneste mennesket hun hadde hatt kontakt med -- den unge løytnant Kotler -- var blitt overført til et annet sted.

Selv om Bruno forsøkte ikke å være av den sorten som tjuvlyttet i nøkkelhuller eller la øret mot pipa, så kom han tilfeldigvis forbi fars kontor en ettermiddag mens mor og far snakket sammen der inne. Han prøvde å ikke sniklytte, men de snakket ganske høyt, så han kunne ikke unngå å høre det.

"Det er fryktelig," sa mor. "Rett og slett fryktelig. Jeg orker det ikke lenger."

"Vi har ikke noe valg," sa far. "Dette er oppdraget vårt og --"

"Nei, dette er _ditt_ oppdrag," sa mor. "_Ditt_ oppdrag, ikke vårt. Bli værende du, hvis du vil."

"Hva kommer folk til å tro?" spurte far, "hvis jeg tillater at du og barna drar tilbake til Berlin uten meg? Da vil de stille spørsmål ved hvor engasjert jeg er i arbeidet mitt her."

"Arbeid?" utbrøt mor. "Kaller du dette arbeid?"

"Jeg stiller ikke spørsmål, det vet du. Jeg er soldat."

Bruno hørte ikke så mye mer, for stemmene kom nærmere døren, og det var alltids en fare for at mor skulle storme ut på jakt etter en sherry til medisinsk bruk, så han skyndte seg opp trappen i stedet. Men han hadde hørt nok til å forstå at det kunne hende at de skulle dra tilbake til Berlin, og oppdaget til sin overraskelse at han ikke riktig visste hva han mente om det.

En del av ham husket at han hadde elsket livet sitt der, men det var så mye som hadde endret seg nå. Karl og de andre to bestevennene -- han husket ikke lenger hva de het -- hadde nok glemt ham også nå. Bestemor var død, og de hørte nesten ikke noe fra bestefar, som var blitt senil, ifølge far.

På den annen side hadde han vent seg til livet sett her i Alt-Trist. Han hadde ikke noe imot herr Liszt, han var blitt bedre kjent med Maria enn han hadde vært i Berlin, Gretel gikk fremdeles gjennom en fase og holdt seg stort sett unna (og hun var ikke lenger så mye av Et håpløse tilfelle), og han var alltid glad når han hadde snakket med Shmuel om ettermiddagene.

Etter å ha argumentert begge veier visste Bruno ennå ikke hva han skulle mene, så han bestemte seg for at uansett hva det ble til, så skulle han godta det uten å klage.

Det gikk noen uker uten at noe skjedde; livet fortsatte som vanlig. Far var på kontoret mesteparten av tiden, eller på den andre siden av gjerdet. Mor var veldig taus og tok seg veldig mange flere ettermiddagslurer, og iblant la hun seg ikke om ettermiddagen, men før lunsj, og Bruno begynte å bli redd for helsen hennes, for han hadde aldri sett noen som måtte ta så mange sherryer til medisinsk bruk.

Gretel holdt seg på rommet sitt, opptatt med de ulike kartene hun hadde hengt opp på veggene, og hun leste avisen i flere timer hver morgen før hun gikk opp og flyttet på de små nålene. (Herr Liszt var veldig tilfreds med at hun drev med dette.)

Og Bruno gjorde akkurat det som ble forlangt av ham. Han gjorde ikke noe ugagn i det hele tatt, og han gledet seg over at han hadde en hemmelig bestevenn.

Og så en dag kalte far Bruno og Gretel inn på kontoret og fortalte dem at forandringer var i vente.

"Sett dere, barn," sa han og nikket mot to store skinnlenestoler som de vanligvis ikke fikk lov til å sitte i fordi de kanskje var skitne på hendene. Far satte seg bak skrivebordet. "Vi har bestemt oss for å gjøre noen forandringer," fortsatte han. Han så litt trist ut. "Si meg én ting: Har dere det bra her?"

"Ja, far, så klart," sa Gretel.

"Selvfølgelig, far" sa Bruno.

"Og dere savner ikke Berlin i det hele tatt?"

Barna tidde en liten stund og så på hverandre og lurte på hvem som skulle svare. "Vel, _jeg_ savner Berlin veldig," sa Gretel til slutt. "Det hadde vært fint å få noen venner igjen."

Bruno smilte da han tenkte på hemmeligheten sin.

"Venner," sa far og nikket. "Ja, jeg har ofte tenkt på det. Det må være ensomt for dere her."

"Veldig ensomt," sa Gretel bestemt.

"Og du, Bruno," sa far og så på ham. "Savner du det å ha venner?"

"Jo, ja," svarte han og tenkte seg grundig om før han fortsatte. "Men jeg tror jeg ville ha savnet folk uansett hvor jeg dro." Det var en indirekte måte å nevne Shmuel på, men han ville ikke si det noe tydeligere enn det.

"Men har du lyst til å dra tilbake til Berlin?" spurte far. "Hvis du får sjansen?"

"Alle sammen?" spurte Bruno.

Far sukket dypt og ristet på hodet. "Mor og Gretel og du. Hjem til det gamle huset i Berlin. Har du lyst til det?"

Bruno tenkte seg om. "Tja, jeg ville ikke likt at du ikke var der," sa han, og det var sannheten.

"Så du vil heller være her med meg?"

"Jeg vil helst at vi skal være sammen, alle fire," sa han og inkluderte motvillig Gretel. "Enten det er i Berlin eller i Alt-Trist."

"Å, Bruno," sa Gretel oppgitt, og han visste ikke om det var fordi han kanskje ødela planene om å dra tilbake, eller fordi han (ifølge henne) fortsatt uttalte navnet på hjemstedet deres galt.

"For øyeblikket tror jeg ikke det lar seg gjøre," sa far. "Dessverre vil nok ikke Røveren frita meg for pliktene mine her ennå. Mor, derimot, mener at tiden er inne for at dere tre drar tilbake til Berlin og gjør i stand det gamle huset vårt, og når jeg tenker etter ..." Han tidde litt og så ut av vinduet som var til venstre for ham, det som hadde utsikt til leiren på den andre siden av gjerdet. "Når jeg tenker etter, så tror jeg kanskje at hun har rett. Kanskje dette ikke er noe sted for barn."

"Det er hundrevis av barn her," sa Bruno uten å tenke seg om. "Men de er på den andre siden av gjerdet."

Det ble stille etter den bemerkingen, men det var ikke som den vanlige stillheten som oppstår når ingen sier noe. Det var en stillhet som var svært støyende. Far og Gretel stirret på ham, og han blunket overrasket.

"Hva mener du med at det er hundrevis av barn der borte?" spurte far. "Hva vet du om det som foregår der?"

Bruno åpnet munnen for å svare, men ble redd for at han ville få bråk hvis han sa for mye. "Jeg ser dem fra soveromsvinduet mitt," sa han til slutt. "De er langt unna, så klart, men det ser ut som om det er hundrevis av dem. Alle er kledd i stripete pyjamas."

"De stripete pyjamasene, ja," sa far og nikket. "Og du har sett på dem?"

"Vel, jeg har _sett_ dem," sa Bruno. "Jeg vet ikke om det er det samme."

Far smilte. "Svært bra, Bruno," sa han. "Og du har rett: Det er ikke helt det samme." Han nølte igjen, og så nikket han, som om han hadde kommet fram til en endelig avgjørelse. "Nei, hun har rett," sa han høyt, men han så verken på Gretel eller Bruno. "Hun har helt rett. Dere har vært her lenge nok som det er. Det er på tide å dra hjem."

Og så ble avgjørelsen tatt. De sendte bud om at huset skulle rengjøres, vinduene pusses, rekkverket poleres, sengetøyet presses, sengene res, og bebudet at mor, Gretel og Bruno skulle dra hjem til Berlin i løpet av uken.

Bruno merket at han ikke gledet seg så mye som han hadde trodd, og han grudde seg til å fortelle nyheten til Shmuel.

xxx1 Kapittel 18 -- Å planlegge et siste eventyr

Dagen etter at far fortalte Bruno at han snart skulle dra tilbake til Berlin, kom ikke Shmuel til gjerdet som vanlig. Og ikke dagen etter det, heller. Da Bruno kom den tredje dagen, var det ingen som satt med beina i kors på bakken, og han ventet i ti minutter. Han skulle til å dra, forferdelig redd for at han måtte forlate Alt-Trist uten noensinne å få se vennen sin igjen da en prikk i det fjerne ble til en flekk som ble til en klatt som ble til en gutt i stripete pyjamas.

Et smil bredde seg i Brunos ansikt da han så skikkelsen som kom mot ham, og han satte seg på bakken og fant fram brødstykket og eplet som han hadde smuglet med seg for å gi til Shmuel. Men selv på avstand kunne han se at vennen så mye tristere ut enn vanlig, og da han kom fram til gjerdet, var han ikke like ivrig som vanlig etter å få mat.

"Jeg trodde ikke du ville komme mer," sa Bruno. "Jeg var her i går og dagen før, men du var ikke her."

"Jeg er lei for det," sa Shmuel. "Noe skjedde."

Bruno så på ham og ble smal i øynene mens han grublet over hva det kunne være. Han lurte på om Shmuel kanskje også var blitt fortalt at han skulle hjem igjen. Tross alt, slike tilfeldigheter skjedde iblant, som for eksempel det at Bruno og Shmuel var født samme dag.

"Vel?" spurte Bruno. "Hva var det?"

"Pappa," sa Shmuel. "Vi finner ham ikke."

"Finner ham ikke? Det var rart. Mener du at han har gått seg vill?"

"Jeg tror det," sa Shmuel. "Han var her på mandag, og så gikk han til arbeidstjeneste med noen andre menn, og ingen av dem har kommet tilbake."

"Og han har ikke skrevet noe brev til deg?" spurte Bruno. "Eller lagt igjen en lapp som sier når han kommer hjem?"

"Nei," sa Shmuel.

"Så rart," sa Bruno. "Har du lett etter ham?" spurte han etter en liten stund.

"Det er klart," sa Shmuel med et sukk. "Jeg gjorde det du alltid snakker om. Jeg dro på oppdagelsesferd."

"Men du så ikke noe tegn til ham?"

"Nei."

"Det var rart," sa Bruno. "Men det finnes sikkert en enkel forklaring."

"Og hva skulle det være?" spurte Shmuel.

"Jeg kan tenke meg at mennene skulle arbeide i en annen by, og at de måtte bli værende der i noen dager til jobben var gjort. Og posten er ikke særlig pålitelig her, heller. Han dukker nok opp snart."

"Jeg håper det," sa Shmuel, som så ut som om han var på gråten. "Jeg vet ikke hvordan vi skal klare oss uten ham."

"Jeg kan snakke med far om det, hvis du vil," sa Bruno spakt og håpte at Shmuel ikke ville si ja.

"Jeg tror ikke at det er så lurt," sa Shmuel, noe som til Brunos skuffelse ikke var en blank avvisning av tilbudet.

"Hvorfor ikke?" spurte han. "Far vet mye om livet på den siden av gjerdet."

"Jeg tror ikke at soldatene liker oss," sa Shmuel. "Vel," la han til og utstøtte det nærmeste han kom til et lattersnøft, "jeg _vet_ at de ikke liker oss. De hater oss."

Bruno lente seg overasket tilbake. "Jeg er sikker på at de ikke hater dere," sa han.

"De gjør det," sa Shmuel og bøyde seg fram. Øynene hans smalnet, og leppene kruste seg en anelse av sinne. "Men det er greit, for jeg hater dem også. Jeg _hater_ dem," gjentok han, sterkere nå.

"Du hater ikke far, gjør du vel?" spurte Bruno.

Shmuel bet seg i leppen og sa ingenting. Han hadde sett Brunos far flere ganger og skjønte ikke hvordan en så ondskapsfull mann kunne få en så vennlig og snill sønn.

"Uansett," sa Bruno etter en passende lang pause, for han ville ikke snakke mer om den saken, "så har jeg noe å fortelle deg."

"Har du?" spurte Shmuel og så forhåpningsfullt på ham.

"Ja. Jeg skal flytte til Berlin igjen."

Shmuel gapte av forbauselse. "Når?" spurte han med en stemme som satte seg litt fast i halsen på ham.

"Det er torsdag i dag," sa Bruno. "Og jeg tror at vi skal dra på lørdag. Etter lunsj."

"Men hvor lenge blir du borte?" spurte Shmuel.

"Jeg tror det er for alltid," sa Bruno. "Mor liker seg ikke i Alt-Trist. Hun sier at det ikke er noe sted å oppfostre barn, så far blir værende her, for Røveren har store planer for ham, men vi andre skal hjem."

Han brukte ordet "hjem", men han var ikke lenger riktig sikker på hvor "hjem" var.

"Så da treffer jeg deg ikke igjen?" spurte Shmuel.

"Jo, en dag, kanskje," sa Bruno. "Du kan feriere hos oss i Berlin. Du kan vel ikke bli boende her for alltid?"

Shmuel ristet på hodet. "Nei, jeg kan vel ikke det," sa han trist. "Jeg kommer ikke til å ha noen å snakke med når du er borte," la han til.

"Nei," sa Bruno, som hadde lyst til å legge til: "Jeg kommer til å savne deg også, Shmuel," men oppdaget at han var for forlegen til å si det. "Så i morgen ses vi for siste gang," fortsatte han. "Vi må si farvel da. Jeg skal prøve å ta med noe ekstra godt til deg."

Shmuel nikket, men klarte ikke å finne ord for hvor bedrøvet han var.

"Jeg skulle ønske at vi kunne leke sammen," sa Bruno etter en lang pause. "Bare én gang. Så hadde vi hatt noe å huske."

"Jeg også," sa Shmuel.

"Vi har snakket sammen i over et år, men vi har ikke lekt sammen en eneste gang. Og vet du hva?" la han til. "Hele denne tiden har jeg kunnet sitte i soveromsvinduet og se på det stedet der du bor, men jeg har aldri vært der og opplevd hvordan det er."

"Du ville ikke likt deg der," sa Shmuel. "Det er mye finere der du bor," la han til.

"Jeg vil gjerne se det likevel," sa Bruno.

Shmuel tenkte seg om litt, og så bøyde han seg fram, la hendene under gjerdet og løftet det en anelse, slik at en liten gutt, kanskje en på Brunos størrelse og med Brunos fasong, kunne krype inn.

"Vel," sa Shmuel. "Så kom da?"

Bruno blunket og tenkte seg om. "Jeg tror ikke jeg får lov til det," sa han tvilende.

"Du får sikkert ikke lov til å komme hit og snakke med meg hver dag," sa Shmuel. "Men du gjør det likevel, ikke sant?"

"Men hvis jeg blir tatt, så havner jeg kanskje i bråk," sa Bruno, som ikke trodde at mor og far ville bifalle at han gjorde noe slikt.

"Det er sant," sa Shmuel og senket gjerdet og så ned i bakken med tårer i øynene. "Da ses vi vel i morgen for å ta farvel, da."

Ingen av guttene sa noe på en liten stund. Plutselig fikk Bruno en tanke.

"Hvis ikke ..." begynte han. Han tenkte seg om et øyeblikk og begynte å klekke ut en plan. Han tok seg til hodet og kjente etter der håret hadde vært, men hvor det nå bare var stubber som ikke hadde vokst ut siden Gretel fikk hodelus.

"Husker du at du sa at jeg så ut som deg?" spurte han Shmuel. "Da jeg hadde barbert hodet?"

"Bare tykkere," sa Shmuel.

"Vel, hvis det stemmer," sa Bruno, "og hvis jeg også hadde stripete pyjamas, så kunne jeg komme på besøk, og ingen ville merke noe som helst."

Shmuels ansikt lysnet opp og han smilte bredt.

"Tror du det?" spurte han. "Vil du gjøre det?"

"Så klart," sa Bruno. "Det blir et stort eventyr. Det siste eventyret vårt. Endelig kan jeg dra på oppdagelsesferd."

"Og du kan hjelpe meg med å lete etter pappa," sa Shmuel.

"Hvorfor ikke," sa Bruno. "Vi kan gå rundt og lete etter spor. Det er det alltid lurt å gjøre når man er på oppdagelsesferd. Det eneste vanskelige er å finne en ledig pyjamas."

Shmuel ristet på hodet. "Det går fint," sa han. "De ligger i et skur. Jeg kan få tak i en på min størrelse og ta den med. Og så kan vi lete etter pappa."

"Flott," sa Bruno som var helt oppslukt av iver. "Da har vi en plan."

"Vi treffes til samme tid i morgen," sa Shmuel.

"Ikke vær sen denne gangen," sa Bruno, reiste seg og børstet av seg støvet. "Og ikke glem den stripete pyjamasen."

Begge guttene gikk tilbake i godt humør den ettermiddagen. Bruno gledet seg til et storartet eventyr og til endelig å få sjansen til å se hvordan det var på den andre siden av gjerdet før han dro tilbake til Berlin, for ikke å snakke om en skikkelig oppdagelsesferd, og Shmuel øynet en mulighet til å få hjelp i letingen etter faren. Alt i alt virket det som en fornuftig plan og en fin måte å ta farvel på.

xxx1 Kapittel 19 -- Hva som skjedde neste dag

Neste dag -- fredag -- var også en fuktig dag. Da Bruno våknet om morgenen, så han ut av vinduet og ble skuffet over å se regnet som høljet ned. Hadde det ikke vært for det at det var siste sjanse til å være sammen med Shmuel -- og for ikke å snakke om at de skulle ut på et spennende eventyr og kle seg ut -- ville han ha gitt opp og tenkt at han heller fikk ta det igjen en ledig ettermiddag i neste uke.

Men klokken tikket, og det var ikke stort han kunne gjøre med det. Dessuten var det fremdeles morgen, og mye kunne skje før etter-middagen kom, for det var alltid på ettermiddagen de to guttene traff hverandre. Det måtte da ha sluttet å regne innen den tid.

Han stirret ut av vinduet under hele morgenundervisningen med herr Liszt. Regnet viste ingen tegn til å gi seg, men trommet hardt mot vinduet. Han stirret ut av kjøkkenvinduet i lunsjpausen, og da var det så absolutt begynt å letne, og han kunne til og med se et snev av solskinn bak en svart sky. Han stirret ut under historie- og geografitimene om ettermiddagen også, da regnet ble enda kraftigere og truet med å hamre inn vinduet.

Heldigvis ga det seg omtrent samtidig som herr Liszt dro, så Bruno tok på seg et par støvler og den tunge regnfrakken og ventet til kysten var klar, så forlot han huset.

Støvlene surklet mot den sølete bakken, og han syntes det var morsommere enn noen gang å gå denne veien. For hvert skritt risikerte han å snuble og falle, men han gjorde det ikke og klarte å holde balansen, selv på en strekning hvor det var så ille at støvelen ble sittende fast i søla mens foten gled ut av den.

Han så opp mot himmelen, og selv om den fremdeles var veldig mørk, tenkte han at det trolig hadde regnet nok og at det ville gå bra denne ettermiddagen. Det ville selvfølgelig by på problemer når han kom hjem å forklare at han var så skitten, men det kunne forklares med at han var som gutter flest, noe mor hevdet at han var, og han ville nok ikke få så veldig mye kjeft. (Mor hadde vært i spesielt godt humør de siste dagene etter som stadig flere esker med eiendeler ble forseglet og lastet i en bil for å fraktes til Berlin.)

Shmuel ventet på Bruno da han kom, og for første gang satt han ikke med beina i kors på bakken og stirret i støvet under seg, men sto oppreist og lente seg mot gjerdet.

"Hei, Bruno," sa han da han fikk øye på vennen.

"Hei, Shmuel," sa Bruno.

"Jeg visste ikke om vi ville få se hverandre igjen. Siden det regner slik, mener jeg," sa Shmuel. "Jeg tenkte kanskje at du ville holde deg innendørs."

"Det holdt hardt," sa Bruno. "Nå som været var så ille."

Shmuel nikket og strakte fram hendene mot Bruno, som gapte av fryd. Shmuel bar på en stripete pyjamasbukse, en stripete pyjamastopp og en stripete tøylue, maken til den han hadde selv. Den så ikke helt ren ut, men det var en forkledning, og han visste at gode oppdagelsesreisende alltid gikk med de rette klærne.

"Vil du fremdeles hjelpe meg med å finne pappa?" spurte Shmuel, og Bruno nikket fort.

"Så klart," sa han, selv om det å finne Shmuels pappa ikke var det han tenkte mest på når det gjaldt verdenen på den andre siden av gjerdet. "Jeg skal ikke svikte deg."

Shmuel løftet den nederste delen av gjerdet opp fra bakken og skjøv klærne under til Bruno, forsiktig, slik at klærne ikke kom i kontakt med søla under.

"Takk," sa Bruno og klødde seg i stubbene på hodet og lurte på hvordan han hadde klart å glemme en bag til sine egne klær. Bakken var så sølete her at de ville bli ødelagt hvis han la dem der. Men han hadde egentlig ikke noe valg. Han kunne enten la dem ligge igjen her og finne seg i at de ble helt tilgriset av søle, eller han kunne avlyse alt sammen, og enhver oppdagelsesreisende vet at det er helt uaktuelt.

"Snu deg," sa Bruno og pekte på vennen som sto keitet og ventet på ham. "Jeg vil ikke at du skal se på meg."

Shmuel snudde seg, og Bruno tok av seg jakken og la den forsiktig på bakken. Han tok av seg skjorten og skalv litt i den kjølige luften før han dro på seg pyjamasoverdelen. Idet han dro den over hodet, var han så dum at han pustet inn gjennom nesen; den luktet ikke særlig godt.

"Når ble denne sist vasket?" ropte han, og Shmuel snudde seg, slik enhver ville ha gjort, for det er uforskammet å snakke med ryggen til.

"Jeg vet ikke om den noen gang er blitt vasket," sa Shmuel.

"Snu deg!" ropte Bruno, og Shmuel gjorde som han sa. Bruno så seg til venstre og til høyre igjen, men det var ingen å se nå heller, så han ga seg i kast med den vanskelige oppgaven det var å ta av seg buksa med det ene beinet og den ene støvelen på bakken. Det føltes veldig rart å ta av seg buksa i friluft, og han kunne ikke fatte hva noen ville ha trodd hvis de hadde sett ham, men til slutt, etter store anstrengelser, hadde han klart det.

"Sånn," sa han. "Nå kan du snu deg."

Shmuel snudde seg idet Bruno rundet av antrekket ved å sette den stripete lua på hodet. Shmuel blunket og ristet på hodet. Det var helt utrolig. Hadde det ikke vært for at Bruno ikke var på langt nær så mager som guttene på hans side av gjerdet, og heller ikke fullt så blek, så ville det vært vanskelig å skille dem fra hverandre. Det var nesten (tenkte Shmuel) som om de var helt like, alle sammen.

"Vet du hva dette minner meg om?" spurte Bruno, og Shmuel ristet på hodet.

"Hva da?" spurte han.

"Det minner meg om bestemor," sa han. "Husker du at jeg fortalte deg om henne? Hun som døde?"

Shmuel nikket. Han husket det fordi Bruno hadde snakket mye om henne i løpet av det siste året. Han hadde fortalt ham hvor glad han hadde vært i bestemoren sin, og at han ønsket at han hadde tatt seg tid til å skrive flere brev til henne før hun døde.

"Det minner meg om de skuespillene hun spilte med Gretel og meg," sa han og vendte blikket bort mens han tenkte på de dagene i Berlin; minner som ennå ikke ville blekne. "Det fikk meg til å tenke på at hun alltid hadde det rette kostymet. _Gå med de rette klærne, så føler du deg som det mennesket du later som du er_, sa hun alltid til meg. Det er vel det jeg gjør nå? Later som jeg er et menneske fra den andre siden av gjerdet."

"En jøde, mener du," sa Shmuel.

"Ja," sa Bruno og vred litt på seg. "Det stemmer."

Shmuel pekte på Brunos føtter og de tunge støvlene han hadde tatt på seg hjemme. "De må også ligge igjen," sa han.

Bruno så forferdet ut. "Men søla," sa han. "Du mener vel ikke at jeg skal gå barbeint?"

"Hvis ikke blir du gjenkjent," sa Shmuel. "Du har ikke noe valg."

Bruno sukket, men han visste at vennen hadde rett, så han tok av seg støvlene og sokkene og la dem ved siden av klærne på bakken. Først kjentes det grusomt å sette føttene i så mye søle. De sank ned til anklene, og for hvert skritt han tok, ble det verre. Men så begynte han nesten å like det.

Shmuel bøyde seg ned og løftet den nederste tråden i gjerdet, men det var ikke mulig å løfte den særlig høyt, så Bruno måtte krype under. Den stripete pyjamasen hans ble dekket av søle. Han lo da han så på seg selv. Han hadde aldri før vært så skitten, og det kjentes deilig.

Shmuel smilte også, og de to guttene sto keitet og så på hverandre en liten stund, uvant med å være på den samme siden av gjerdet.

Bruno fikk lyst til å gi Shmuel en klem, bare for å fortelle hvor stor pris han satte på ham, og hvor fint det hadde vært å snakke med ham i året som hadde gått.

Shmuel hadde også lyst til å gi Bruno en klem, bare for å takke ham for at han hadde vært så snill og alltid hadde tatt med mat til ham og nå skulle hjelpe ham med å lete etter pappa.

Men ingen av dem klemte den andre. I stedet la de i vei mot leiren, en tur Shmuel hadde gått nesten hver eneste dag i et år når han klarte å snike seg unna soldatene og ta seg til den delen av Alt-Trist som ikke var bevoktet hele tiden, et sted hvor han hadde vært så heldig å møte en venn som Bruno.

Det tok dem ikke særlig lang tid å komme fram. Bruno sperret øynene opp i forundring over alt han så. I tankene hadde han forestilte seg at skurene var fulle av lykkelige familier. Han hadde sett for seg at noen satt utenfor i gyngestoler om kveldene og fortalte historier om alt som var så mye bedre da de var små og at barna i gamle dager hadde hatt respekt for de eldre, i motsetning til nå for tiden. Han tenkte på alle guttene og jentene som bodde her og lekte i grupper, spilte tennis og fotball, hoppet tau og risset opp paradisruter på bakken.

Han hadde tenkt at det sikkert var en butikk i sentrum, og kanskje en liten kafé som de han hadde sett i Berlin, og han lurte på hvor frukt- og grønnsakboden var.

Men det viste seg at alle de tingene han trodde han ville få se, ikke var der.

Ingen voksne satt i gyngestol på trappen.

Barna lekte ikke i grupper.

Det var ingen frukt- og grønnsakbod der, og heller ikke noen kafé, som det hadde vært i Berlin.

I stedet var leiren full av mennesker som satt i grupper og stirret i bakken. De så forferdelig triste ut, og alle hadde én ting til felles: De var veldig magre. Øynene deres var innsunkne, og de var barbert på hodet, noe Bruno antok var fordi det hadde vært utbrudd av lus her også.

I et hjørne kunne Bruno se tre soldater som lot til å bestemme over en gruppe på omtrent tjue menn. De ropte til dem, og enkelte av mennene hadde falt på kne og satt der med hodet i hendene.

I et annet hjørne så han enda flere soldater som lo og siktet med pistoler i alle mulige retninger, men uten å skyte.

Overalt hvor han så, var det to slags mennesker: enten glade, leende, skytende soldater i uniform eller ulykkelige, gråtende mennesker i stripete pyjamas. De fleste av dem glodde bare ut i tomme luften som om de sov.

"Jeg tror ikke at jeg liker meg her," sa Bruno etter en stund.

"Ikke jeg heller," sa Shmuel.

"Jeg tror at jeg bør komme meg hjem," sa Bruno.

Shmuel stanset opp og stirret på ham. "Men pappa," sa han. "Du sa at du skulle hjelpe meg med å finne ham."

Bruno tenkte seg om. Han hadde gitt et løfte til vennen sin, og han var ikke av den sorten som brøt et løfte, i hvert fall ikke nå, den siste gangen de skulle treffe hverandre. "Ja vel," sa han, men han følte seg langt mindre selvsikker nå enn før. "Men hvor skal vi lete?"

"Du sa at vi måtte finne spor," sa Shmuel, som begynte å bli fortvilt, for hvis ikke Bruno ville hjelpe ham, hvem skulle da gjøre det?"

"Spor, ja," sa Bruno og nikket. "Du har rett. La oss begynne å lete."

Så Bruno holdt ord, og i halvannen time lette guttene gjennom leiren etter spor. De visste ikke riktig hva de lette etter, men Bruno erklærte hele tiden at en god oppdagelsesreisende kjenner igjen et spor når han ser det.

Men de fant ingenting som antydet noe om hvor Shmuels pappa var, og det begynte å mørkne.

Bruno så opp på himmelen, og det så ut som om det snart kom til å regne igjen. "Jeg er lei for det, Shmuel," sa han til slutt. "Jeg er lei for at vi ikke har funnet noen spor."

Shmuel nikket trist. Han var egentlig ikke overrasket. Han hadde ikke ventet å finne noe. Men det var fint at vennen kunne komme på besøk og se hvor han bodde.

"Jeg tror vi bør dra tilbake igjen," sa Bruno. "Følger du meg til gjerdet?"

Shmuel åpnet munnen for å svare, og han skulle til å si ja, men akkurat da lød det en skingrende fløytelyd, og ti soldater -- flere enn Bruno noen gang hadde sett samlet før -- omringet en del av leiren, den delen Bruno og Shmuel befant seg i, faktisk.

"Hva er det som skjer?" hvisket Bruno. "Hva foregår?"

"Det skjer noen ganger," sa Shmuel. "De tvinger folk til å marsjere."

"Marsjere!" sa Bruno forferdet. "Jeg kan ikke marsjere. Jeg må hjem til middag. Det er oksestek i kveld."

"Hysj," sa Shmuel og satte fingeren til leppene. "Ikke si noe, for da blir de sinte."

Bruno rynket pannen, men ble lettet over at alle menneskene i pyjamas i denne delen av leiren samlet seg. De fleste ble samlet sammen av soldatene, og Bruno og Shmuel kunne skjule seg i midten så de ikke ble sett. Han skjønte ikke hvorfor alle så så redde ut -- tross alt, det var ikke så ille å marsjere -- og han fikk lyst til å hviske at alt kom til å gå bra, at faren hans var kommandanten, og at hvis han ønsket at folk skulle marsjere, så var det nok helt i orden.

Det ble blåst i fløytene igjen, og denne gangen begynte gruppen -- som måtte bestå av omtrent hundre personer -- å marsjere, og Bruno og Shmuel sto fremdeles i midten. Det kom til uroligheter i baktroppen, der enkelte visst nektet å marsjere, men han var for liten til å se hva som skjedde, og det eneste han hørte, var høye lyder, som pistolskudd, men han klarte ikke å se hva som foregikk.

"Varer marsjen lenge?" hvisket Bruno, for han begynte å bli temmelig sulten nå.

"Jeg tror ikke det," sa Shmuel. "Jeg har aldri sett igjen dem som har marsjert etterpå. Men jeg kan ikke tenke meg at det varer så lenge."

Bruno rynket pannen. Han så opp mot himmelen, og da han gjorde det, lød det enda en kraftig lyd. Denne gangen var det torden han hørte, og himmelen lot til å bli enda mørkere, nesten svart. Så begynte det å regne, enda kraftigere enn i morges, hvis det gikk an. Bruno lukket øynene et øyeblikk og kjente regnet skylle over seg. Da han åpnet øynene igjen, marsjerte han egentlig ikke lenger, men ble båret av sted med mengden. Det eneste han kjente, var sølen over hele kroppen og pyjamasen som klistret seg til huden, og han ønsket at han var hjemme og kunne se alt dette på avstand, i stedet for å være midt oppi det.

"Nå er det nok," sa han til Shmuel. "Jeg kommer til å bli forkjølt her. Jeg må dra hjem."

Men akkurat idet han erklærte det, kjente han at føttene hans ble båret opp en trapp, og etter som de marsjerende marsjerte videre, oppdaget han at det ikke regnet på ham lenger, for alle ble presset inn i et langt rom som var overraskende varmt og måtte være solid bygd, for regnet slapp ikke inn noe sted. Rommet kjentes faktisk helt lufttett.

"Det er da noe," sa han, glad for å slippe unna uværet for en liten stund. "Vi må vel vente her til det gir seg, og så skal jeg dra hjem."

Shmuel presset seg tett inntil Bruno og så skrekkslagen opp på ham.

"Jeg er lei for at vi ikke fant pappaen din," sa Bruno.

"Det er greit," sa Shmuel.

"Og jeg er lei for at vi ikke kunne leke sammen, men når du kommer til Berlin, skal vi gjøre det. Og da kan du få treffe ... å, hva heter de igjen?" spurte han seg selv, frustrert fordi de liksom skulle være bestevennene hans, men de hadde omtrent forsvunnet fra hukommelsen hans nå. Han husket ikke hva de het, og han kunne ikke se for seg ansiktene.

"Faktisk," sa han og så ned på Shmuel, "så spiller det ingen rolle om jeg gjør det eller ikke. De er ikke bestevennene mine lenger." Han så ned og gjorde noe som ikke liknet ham; han grep Shmuels hånd og klemte den hardt.

"Du er den beste vennen jeg har her i verden, Shmuel," sa han. "Du er den aller beste vennen min."

Shmuel åpnet kanskje munnen for å svare, men Bruno hørte det ikke, for akkurat da lød det et høyt gisp fra alle dem som hadde marsjert inn i rommet. Dørene var plutselig blitt lukket, og en høy, metallisk lyd fikk det til å virke som om de var blitt låst fra utsiden.

Bruno hevet et øyebryn, ute av stand til å forstå alt dette, men han antok at det var for å stenge regnet ute, slik at folk ikke skulle bli forkjølt.

Og så ble rommet helt mørkt, og på en eller annen måte, trass i kaoset som fulgte, oppdaget Bruno at han fremdeles holdt Shmuel i hånden, og ingenting i hele verden kunne tvinge ham til å slippe den.

xxx1 Kapittel 20 -- Det siste kapittelet

Ingen så noe til Bruno etter det.

Flere dager senere, etter at soldatene hadde gjennomsøkt hele huset og dratt til byene og landsbyene i nærheten med bilder av gutten, oppdaget en av dem kleshaugen og støvlene som Bruno hadde satt igjen ved gjerdet. Soldaten lot dem stå der uten å røre dem og gikk for å hente kommandanten, som undersøkte området og så seg til høyre og venstre, akkurat som Bruno hadde gjort, men han kunne bare ikke forstå hva som hadde skjedd med sønnen. Det var som om han hadde sunket i jorden og bare etterlatt seg klærne sine.

Mor dro ikke tilbake til Berlin så fort som hun hadde håpt. I flere måneder ble hun værende i Alt-Trist for å vente på nytt om Bruno, inntil hun en dag tenkte at han kanskje hadde dratt hjem på egen hånd, og vendte straks tilbake til det gamle huset og ventet nesten å få se ham ventende på trappen.

Men han var ikke der, selvfølgelig.

Gretel dro tilbake til Berlin med mor og gråt mye på rommet sitt. Ikke fordi hun hadde kastet alle dukkene sine eller fordi alle kartene hennes ble værende igjen i Alt-Trist, men fordi hun savnet Bruno så veldig.

Far ble værende i Alt-Trist i enda et år, og han ble mislikt av de andre soldatene fordi han herset slik med dem. Hver eneste kveld tenkte han på Bruno, og når han våknet om morgenen, tenkte han også på ham. En dag fikk han en teori om hva som hadde skjedd, og dro tilbake til stedet ved gjerdet hvor haugen med klær var blitt funnet et år tidligere.

Det var ikke noe spesielt ved stedet, eller noe annerledes, men han bedrev litt utforskning og oppdaget at den nederste delen av gjerdet ikke var festet skikkelig til bakken slik det var andre steder. Da han løftet det opp, så han at åpningen var stor nok til at en liten person (for eksempel en liten gutt) kunne krype under. Da kjente han at beina hans sluttet å virke -- som om de ikke lenger klarte å holde kroppen hans oppreist -- og han deiste ned på bakken og ble sittende i omtrent samme stilling som Bruno hadde sittet hver ettermiddag i et år, bortsett fra at han ikke la beina i kors under seg.

Noen måneder etter det kom noen andre soldater til Alt-Trist, og far ble beordret til å dra av sted med dem. Han gjorde det uten å mukke og var bare glad til, for han brydde seg ikke lenger om hva de gjorde med ham.

Og slik slutter fortellingen om Bruno og familien hans. Men dette skjedde for lenge siden, og noe liknende kan ikke skje igjen.

Ikke i vår tid.

xxx1 TAKK

Takk til David Fickling, Bella Pearson og Linda Sargeant, for gode råd og kloke bemerkninger og for at de alltid passet på at jeg hadde fokus på historien. Og som alltid takk til min agent Simon Trewin, for å ha støttet prosjektet fra begynnelsen av. Jeg vil også gjerne takke min gamle venn, Janette Jenkins, for hennes viktige oppmuntring etter å ha lest et tidlig utkast.

:::xxx:::

Denne boka har overskriftstiler på overskriftene

Egil Yttersian

2019-05-07

Tove Riseth

Møller-Trøndelag kompetansesenter, Statped